Přeložila:

KATEŘINA TOMCOVÁ

Ed McBain: Nerozhodnost

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1964 Hui Corporation

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2228. publikaci

Přeloženo z anglického originálu He Who Hesitates vydaného nakladatelstvím

Thomas & Mercer, USA v roce 2011

Český překlad © 2018 Kateřina Tomcová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0978-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0979-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Ed McBain

NEROZHODNOST

Tuto knihu věnuji Elaine a Albertovi Aleyovým.

Velkoměsto na těchto stránkách je vymyšlené.

Lidé a místa, to vše je fiktivní.

Pouze postup policie vychází ze zavedené

pátrací techniky.

1

Když se probudil, okraje okenních tabulí pokrývala jinovatka a vzduch v pokoji byl mrazivý. Chvíli si nemohl vzpomenout, kde je. I v jeho pokoji tam doma vládl za zimních jiter chlad, tohle ale nebyl jeho pokoj. Pár okamžiků sváděl boj s cizotou, která ho obklopovala, až si nakonec uvědomil, že je ve městě. Oblečený jen do prádla vstal z postele a svižně přešel po prkenné podlaze k židli, na niž si včera v noci odložil šaty.

Pokoj byl zařízený skromně. U zdi stála postel, naproti komoda s šuplíky. K sezení si mohl vybrat buď dřevěnou židli, na níž teď viselo jeho oblečení, anebo polstrované křesílko u okna se záclonou. V koutě stálo umyvadlo, ale do koupelny se muselo přes chodbu. Posadil se na židli, aby si mohl zavázat tkaničky, a pak rychlým krokem došel k umyvadlu a začal se umývat. Byl statný muž, měřil bezmála dva metry a vážil skoro metrák. Měl obrovské snědé ruce pokryté mozoly, jaké mívají farmáři. Namydlil si obličej, nabral vodu z umyvadla a opláchl si masivní nos, vystouplé lícní kosti, plná ústa a hrubě tesanou bradu. Vymyl si mýdlo z očí, pak je otevřel a na chviličku se zadíval na svůj odraz v zrcadle. Natáhl se pro ručník a osušil se.

Nejspíš by měl zajít na policii.

Panebože, tenhle pokoj je hotová Sibiř.

Napadlo ho, kolik je asi hodin.

Spěšně se vrátil k židli, navlékl si košili a zapnul knoflíky. Pak si pod límec zasunul kravatu, ale nechal ji volně viset nezavázanou. Oblékl si sako z těžkého tvídu, zkřížil ruce před tělem a začal se plácat do boků, aby se alespoň trochu zahřál. Vrátil se k oknu, nadzvedl zažloutlou krajkovou záclonu a vyhlédl na ulici. Nevšímal si cedule s nápisem ZAŘÍZENÉ POKOJE K PRONÁJMU, která visela o dvě patra níž, a podle počtu lidí, pohybujících se po ulici, se snažil odhadnout čas.

Ulice byla prázdná.

Věděl, že by měl jít na policii, ale nechtěl tam vrazit v šest ráno – i když už asi bylo víc. Kdyby bylo teprve šest, venku by ještě byla tma, no ne? Na ulici nikdo nebyl proto, že tam tak zatraceně mrzlo, nic víc. Nepřekvapilo by ho, kdyby bylo třeba devět, možná dokonce i deset. Spustil záclonu zase dolů, došel ke skříni a otevřel ji. Kufr patřil jeho matce a měl jednu jedinou nálepku. Žlutozelenými písmenky uspořádanými do půlkruhu na ní stálo NIAGARSKÉ VODOPÁDY, STÁT NEW YORK a pod nimi uprostřed modrobílý obrázek vodopádů. Byla tam na líbánkách. Ten kufr bylo jediné zavazadlo, které kdy vlastnila, a balila mu ho s sebou pokaždé, když odjížděl do města prodávat zboží. Výrobky ze dřeva prodával ve městě třikrát, možná čtyřikrát do roka. Letos poprvé se sem vypravil v únoru.

Okamžitě ho napadlo, že zítra je svátek svatého Valentýna.

Bude muset matce poslat přání.

Vytáhl ze skříně teplý zelený kabát, v němž vždycky v zimě jezdil do města, a hodil ho na postel. Pak šel ke komodě, sebral hromádku drobných a strčil si je do pravé kapsy u kalhot. Vzal do ruky náprsní tašku, podíval se dovnitř a vytáhl z ní peníze, které včera utržil za zboží. Znovu je přepočítal – dělalo to přesně sto dvaadvacet dolarů – strčil je zpátky dovnitř, vrátil se k posteli pro kabát a oblékl si ho, pohazuje přitom obrovskými rameny.

Zapnul knoflíky u kabátu, znovu došel k umyvadlu a zkontroloval se v zrcadle. Vypadal dobře. Nechtěl, aby ho policisté měli za nějakého pobudu, až ho uvidí.

Uvažoval, kde asi je policejní stanice.

Bude se muset zeptat domácí, jakže se to jmenuje.

Jestli je teda vzhůru.

Taky měl hlad. Bude se muset nasnídat, než na tu policii půjde.

Napadlo ho, jestli si má sbalit těch pár věcí, které si vybalil do šuplíků, nebo jestli to počká. Usoudil, že to může nechat na později. Snad by ale měl matce poslat ty peníze. Byla to spousta práce, za těmi sto dvaadvaceti dolary byla spousta dřiny. Musely jim vydržet až do dubna nebo do května, než znovu pojede do města – nebo než sem pojede jeho bratr, ať je to jak chce. Ano, věci si sbalí až potom.

Vyšel z pokoje, zamkl za sebou a sešel po schodech do přízemí. Linoleum na stupních schodiště bylo staré a sešlé. Všiml si toho už před dvěma dny, když si pokoj pronajímal. Měl však dobrý důvod, proč vážil dalekou cestu z centra města až sem, aby se ubytoval, pokoje tu totiž byly mnohem levnější než v hotelu. Nehodlal se tudíž pozastavovat nad omšelým linoleem, to ať vezme ďas. Pokud měl pohodlnou postel bez nezvaných hmyzích návštěvníků, bohatě mu to stačilo.

Byt majitelky domu ležel v přízemí na konci chodby. Ta příjemně voněla čistotou. Ten den, kdy si pokoj pronajímal – to bylo v úterý –, paní vkleče na kolenou drhla podlahu. Z toho mu bylo hned jasné, že tady určitě nenajde v posteli štěnice, to bylo moc důležité. Máma vždycky říkala, nikdy si nelehej do postele se štěnicemi. Neměl tušení, jak může člověk poznat, že v posteli nejsou štěnice, dřív, než si do ní lehne, a to už je nejspíš pozdě, protože ho sežerou zaživa. Došel ale k závěru, že ta vůně dezinfekce na chodbě jasně znamená, že tahle domácí je čistotná. Určitě používala i něco na mytí pružin v matraci, do těch se štěnice nejradši schovávají. Máma doma vždycky čistila pružiny v matracích kartáčkem na zuby a čpavkem, netušil, proč zrovna čpavkem, ale asi proto, že dokázal zabít všechno, co by tam uvnitř mohlo žít. Někdy je i stříkala nějakým přípravkem na hmyz. Byla hodně čistotná.

V duchu si přál vědět, kolik je hodin, protože nechtěl domácí tahat z postele, kdyby bylo ještě moc brzy. Každopádně jí ale musel říct, že dneska odjíždí, a vyrovnat účet. Zvedl tedy ruku a váhavě zaklepal.

„Kdo je to?“ zeptala se.

Dobře. Takže je vzhůru.

„To jsem já,“ odpověděl, „Broome.“

„Momentíček, pane Broome,“ řekla paní domácí. Čekal, až dojde ke dveřím. Kdesi v horním poschodí někdo spláchl toaletu. Dveře se otevřely.

„Dobré jitro,“ pozdravil.

„Dobré, pane Broome,“ odpověděla. Doughertyová, tak se jmenovala. Agnes Doughertyová, teď už si vzpomínal.

„Doufám, že jsem vás nevzbudil, paní Doughertyová,“ omlouval se.

„Kdepak, právě jsem snídala,“ řekla stará paní. Byla to drobná, vyzáblá ženuška oblečená do župánku s vybledlými petrklíči. Ve vlasech měla natáčky. Postavou mu připomínala matku. Ani se neptej, jak se mi povedlo porodit takovýho pořeza, jako jsi ty, říkávala vždycky. Když se to tak vezme, vážně to bylo trochu zvláštní, byla přece tak maličká.

„Copak jste mi chtěl, pane Broome?“

„No, dneska odjíždím a říkal jsem si –“

„Ale, co tak brzy?“

„Dokončil jsem to, co jsem tady měl na práci, víte, takže –“

„A copak to bylo, pane Broome? Jen pojďte dál, dejte si se mnou trochu kávy.“

„Ale madam –“

„No tak, jen se neupejpejte,“ vybídla ho energickým, jasným tónem. Vážně to byla moc milá paní.

„Tak dobře,“ ustoupil, „ale jenom proto, že stejně musím dovnitř, abych vám zaplatil.“

Vešel do bytu a ona za ním zavřela dveře. Ve vzduchu se vznášela stejná vůně čistoty jako na chodbě, včetně všudypřítomné dezinfekce. Kuchyňské linoleum bylo tu a tam od čištění skoro prodřené, takže skrz ně prosvítala dřevěná podlaha. Dokonce i dřevo bylo v těch místech od drhnutí vybělené. Na kuchyňském stole ležel čistý ubrus z voskovaného plátna s mušličkovým vzorem.

„Posaďte se,“ nabídla mu paní domu. „Jakou máte rád kávu?“

„No, paní Doughertyová, obvykle si dávám černou a tři cukry.“ Zajíkl se a pokračoval. „Máma říká, že jsem na sladké, po tátovi. Umřel při vlakové nehodě, když mi bylo sedm.“

„Ale, to je mi moc líto,“ odpověděla stará paní. Přinesla ke stolu čistý hrnek a naplnila ho po okraj kávou.

„Skoro se na něho nepamatuju.“

„Tady máte cukr,“ řekla a přisunula k němu cukřenku. Posadila se naproti němu a vzala do ruky nakousnutý toast, který jedla předtím, než zazvonil. Vtom si vzpomněla na svého hosta a zeptala se: „Nedáte si toast?“

„Ne, díky.“

„Určitě?“

„No…“

„Jeden vám připravím.“ Vstala a přešla ke kredenci. Kousek od dřezu ležel chleba ve voskovaném papíru. Vytáhla jeden plátek a strčila ho do opékače. „Nebo byste si dal rovnou dva?“

S úsměvem pokrčil rameny a odpověděl: „Myslím, že dva bych asi spořádal.“

„Za zdravý apetýt se nikdo nemusí stydět,“ pronesla a vložila do opékače další plátek chleba. „Tak,“ pokračovala, když se vrátila ke stolu, „chtěl jste mi povědět, proč jste přijel do města.“

„Abych prodal zboží, madam.“

„Jaké zboží?“

„My máme truhlářskou dílnu, víte, takovou malou.“

„Kdo ‚my‘?“

„Já a můj bratr.“

„A kdepak?“

„Na severu, v Carey. Víte, kde to je?“

„Myslím, že ne.“

„Takový malý městečko. Řekl bych, že nejbližší velký město je Huddleston.“

„Aha, jistě, Huddleston,“ přisvědčila paní Doughertyová.

„Jsou tam i sjezdovky, jestli lyžujete.“

Paní Doughertyová se zasmála. „Ale kdepak, já nelyžuju,“ řekla a napila se kávy. Pak odložila hrnek a vyskočila, protože cvaknul toastovač. Přinesla ke stolu dva plátky chleba a přisunula k němu misku s máslem a sklenici pomerančové zavařeniny. Znovu se posadila. Když si mazal toast, zeptala se: „A co v té vaší dílně vyrábíte, pane Broome?“

„Všechno možné ze dřeva.“

„Nábytek?“

„To ani ne. Děláme lavice, menší stolky do obýváku a tak, ale nic rozměrnýho. Většinou vyrábíme mísy na salát, prkýnka do kuchyně, dřevěný náčiní, prostě drobnosti. Můj brácha taky vyřezává.“

„To je hrozně milé,“ poznamenala paní Doughertyová. „A vy to pak vozíte do města prodat, je to tak?“

„Tam u nás prodáváme taky,“ řekl, „ale není to úplně na uživení, víte. V létě to není tak zlý, poněvadž hodně lidí jezdí na venkov shánět starožitnosti a tak a některý se taky zastavujou u nás v obchodě, víte. Ale v zimě k nám jezdí hlavně lyžaři a ti k nám přijdou, jenom když prší a oni nemůžou na svah. Takže se snažím tak třikrát, čtyřikrát do roka dostat do města, hlavně během zimy.“ Odmlčel se. „Teď poprvé jsem tady v únoru.“

„Opravdu?“

„Je to tak, madam,“ odtušil.

„A jak se vám tu líbí?“

„No, hlavně je tu strašná zima,“ řekl se smíchem. Už se uvolnil. Kousl do toastu, zvedl hrnek s kávou a dodal: „A kolik tak asi může být hodin?“

„Je chvilku po osmé,“ odpověděla.

„Tak to jsem asi zaspal,“ prohodil a rozesmál se.

Napadlo ho, jestli by se jí neměl zeptat, kde je policejní stanice.

„V kolik obvykle vstáváte?“

„Myslíte doma v Carey?“

„Ano.“

„Máma, ta je většinou vzhůru dost brzo a motá se po kuchyni, znáte to. Táta dělával u dráhy a chodil na šichtu časně, tak si navykla vstávat s ním. Myslím, že pobíhá po domě už od pěti, možná od půl šestý. Mám mladšího bráchu a ten špatně spí, máme společnej pokoj, víte, protože máme jenom takovej malej domek, spíš větší psí boudu, tak když máma začne mlátit hrncema a brácha sebou hází v posteli, to už člověk taky radši vstane,“ řekl a znovu se rozesmál.

„Smějete se pěkně od srdce,“ poznamenala paní Doughertyová. „Takhle se obvykle smějí statní chlapíci jako vy.“

„Vážně?“

„Vypozorovala jsem to,“ řekla.

Napadlo ho, jestli teď není správná chvíle zeptat se na policejní stanici, nechtěl ji ale znepokojit nebo tak něco, takže zvedl k ústům hrnek s kávou, napil se, otřel si rty a zakousl se do druhého toastu.

„Chci vám zaplatit za dnešní noc,“ řekl. „Předtím jsem vám zaplatil předem jenom tu první, však víte.“

„Správně,“ přisvědčila paní Doughertyová. Sahal do saka pro peněženku, ona ho ale spěšně zarazila: „Ale no tak, pane Broome, dopijte si přece nejdřív kávu. Však vás nikdo o peníze neuhání.“

„Díky, paní Doughertyová,“ řekl s úsměvem a ukusoval toast.

„Kolik je vám let, pane Broome?“ zajímala se. „Nevadí, že se na to ptám?“

„Vůbec ne. Bude mi sedmadvacet. Dvanáctýho května.“

„Tak nějak jsem si to myslela. A jak je starý váš bratr?“

„Dvaadvacet.“ Odmlčel se. „Víte, že zítra je svatýho Valentýna?“

„Mně sotva někdo pošle přání.“

„To nikdy nevíte, paní Doughertyová,“ opáčil. „Já teď zrovna jdu koupit přáníčko mámě, hned jak vyjdu ze dveří.“

„To je od vás moc pěkné,“ poznamenala stará paní. Na chvíli se odmlčela a pak s chabým úsměvem dodala: „My jsme děti neměli.“

„To je mi moc líto, madam.“

Pokývala hlavou. On dopil kávu, pak sáhl do peněženky a podal jí pětidolarovou bankovku. „Přinesu vám nazpátek,“ řekla.

Zůstal stát u stolu, zatímco ona zašla do vedlejšího pokoje pro kabelku. Rozhodl se, že se jí na policii nebude vyptávat. Nechtěl ji zneklidnit, obzvlášť teď, když ji zřejmě rozlítostnila ta zmínka o dětech, o svatém Valentýnovi a o přání, které se chystá poslat matce. Doufal, že ho dostane včas. Nejspíš ano. Když ho koupí hned teď, ještě než půjde na policii, a rovnou ho odešle, tak k ní určitě zítra ráno dorazí.

„Tady máte, pane Broome,“ řekla, když se vrátila do kuchyně. Vzal si dolarovku, strčil ji do náprsní kapsy a oblékl si kabát. „Doufám, že až zase přijedete do města, přijdete zase ke mně,“ pronesla.

„Ale jistě, madam, moc rád,“ ujistil ji.

„Jste moc milý džentlmen,“ pochválila ho.

„Díky,“ odtušil v rozpacích.

„To víte, v téhle čtvrti…“ začala, pak ale zavřela pusu a jen kroutila hlavou.

„Ještě se tu později zastavím a sbalím se,“ informoval ji.

„Jistě, nemusíte spěchat.“

„Víte, mám ještě pár pochůzek.“

„Nemusíte spěchat,“ řekla znovu a vyprovodila ho ke dveřím.

Obchod se smíšeným zbožím našel na rohu Ainsleyské třídy a Jedenácté severní ulice. Celou levou stěnu tvořil bufetový pult, zbytek prostoru zabíraly regály s léky a nejrůznějšími drobnostmi. Před vyrovnanou řadou ohřívacích láhví stály opřené paperbacky s křiklavými názvy i obálkami. Vzadu za tím vším, kousek od hřebenů a injekčních stříkaček, uviděl stojan s přáníčky. Prošel okolo knížek – jeho pozornosti neušla jakási příručka nazvaná Jak to dělat v letadle – rovnou k nim. Visela tu rozdělená do různých kategorií: Narozeniny/syn, Narozeniny/dcera, Matka, Otec, Bratr, Sestra, Dědeček, Babička a Jiní příbuzní. Rychle je přelétl očima, pak přešel ke Kondolencím, Výročím a Narození dítěte, až konečně našel sekci určenou výhradně valentýnkám. Každý rok mezi nimi bylo víc a víc těch komických. Takové ho ale nezajímaly. Po pravdě řečeno, většinou jim ani nerozuměl. Prohlédl si řádku nálepek nahoře na stojanu a zjistil, že i tyhle jsou rozdělené do kategorií, skoro stejně jako narozeninová přáníčka. Byly tu kartičky pro Miláčka, Manželku, Manžela, Matku, Otce… Dál už nepokračoval, protože ho zajímalo přání pro mámu. Prohlédl si asi tři, než našel jedno opravdu pěkné. Mělo srdíčko ze skutečného saténu a nad ním ozdobný zlatý nápis hlásal Mamince. Otevřel ho a začal číst krátkou básničku uvnitř. Občas se stávalo, že sice našel pěkné přání, jenže slova uvnitř nebyla správná. Člověk si musel dávat pozor.

Znovu si přečetl verše a pak ještě jednou, potřetí. Líbila se mu jejich nálada i verše samotné. Uvažoval, kolik asi přáníčko stojí. Líbilo se mu, ale nechtěl za ně příliš utrácet. Došel k pokladně, za níž seděla barevná dívka a četla si časopis.

„Kolik stojí tohle přání?“ zeptal se.

„Mrknu se,“ odvětila. Vzala od něj kartičku, otočila ji a prohlédla si cenu na zadní straně. „Sedmdesát pět centů,“ řekla. Když uviděla, jak se tváří, usmála se. „Jsou tam i lacinější, jenom se koukni.“

„Ale ne, mně se tohle líbí.“

„Je vážně hezký.“

„Jo, líbí se mi ta básnička. Většinou bývají hrozný.“

Moje máma

Radostný s tebou je každý den,

To nedá říct se slovy.

Pomáháš, radíš, miluješ,

Jak jen to máma umí.

A když pak večer unaven

Po dlouhém dni jdu spát,

Ty přivítáš mě s úsměvem.

Mami, mám tě rád.

„Hezká,“ kouklo děvče dovnitř.

„Takže pětasedmdesát?“

„Jo, tak to stojí vzadu. Vidíš?“ Otočila přání a podala mu ho. Měla velice dlouhé nehty. Ukázala na pár číslic a písmen, vytištěných na zadní straně. „Koukni, tady je XM-75. To znamená, že stojí pětasedmdesát centů.“

„A proč to tam normálně nenapíšou?“ zeptal se.

Dívka se zasmála. „Netuším. Asi si hrajou na tajemný.“

„To teda jo, XM-75, to teda zní fakt záhadně,“ odtušil s úsměvem a dívka mu úsměv oplatila. „No, tak já si to přání vezmu.“

„Tvý mámě se bude líbit,“ řekla.

„Řekl bych, že jo. Potřebuju taky známky.“

„Tamhle v automatu,“ děla pokladní.

„A ještě… momentík…“

„Copak?“

„Vezmu si ještě jedno,“ vzpomněl si.

„Tak fajn.“

„Ještě to nemarkuj.“

„Jasně.“

Vrátil se ke stojanu. Minul sekci Matek, Manželek a Miláčků, prošel kategorii Přátelé a Známí, až nakonec narazil na oddíl Obecné. Tam se chvíli hrabal, dokud nenašel přáníčko, kde stálo prostě jen: Valentýnské přání pro někoho milého. Uvnitř nebyly žádné verše, jenom slova Užij si krásný den! Odnesl přání k pokladně a ukázal ho té černošce.

„Tohle se ti líbí?“ zeptal se.

„Pro koho je? Pro holku?“

„Já žádnou holku nemám.“

„Netahej mě za fusekli,“ odvětila, „takovej udělanej, fešnej chlap, a nemá holku?“

„Fakt,“ řekl, „fakt žádnou nemám.“ Najednou mu došlo, že s ním flirtuje.

„No tak pro koho ji teda máš?“ optala se učitelským tónem.

„Pro moji domácí.“

Rozesmála se. „Ty jsi asi jedinej chlap v tomhle městě, co posílá valentýnku svojí domácí!“

„Asi jo,“ přisvědčil a zasmál se spolu s ní.

„Tak to musí bejt teda ženská,“ děla ona.

„Je hrozně milá.“

„Vsadím se, že blondýnka.“

„Ani ne.“

„Tak co? Zrzka?“

„Kdepak, ona má –“

„Nebo že by se ti líbily tmavší holky?“ řekla najednou a blýskla po něm pohledem.

Oplatil jí pohled a neodpověděl.

„Tak co? Líbí se ti tmavý holky?“ opakovala.

„Líbí,“ odpověděl.

„Líbí, na to dám krk,“ pronesla velmi tiše.

Oba chvíli nic neříkali.

„Kolik jsem dlužný?“ zeptal se nakonec.

„Musím se kouknout na to přání pro paní domácí,“ řekla a otočila kartičku. „Pětasedmdesát a… pětadvacet, to máme za dolar.“

Sáhl do peněženky a podal jí bankovku.

„Neříkals, že chceš taky známky?“

„Jasně.“

„A chceš drobný do automatu?“

„No jo, asi jo,“ odpověděl.

„Je to tamhle.“ S těmi slovy pokynula hlavou. Vzala si od něho peníze a sáhla pod pult pro papírový sáček. „Bydlíš někde tady?“

„Ne.“

Dívala se, jak hází mince do automatu a bere za páku.

„Takže nejsi z města?“

„Přesně tak.“

„Odkud?“

„Z Carey, víš, kde to je?“

„Asi ne.“

„Kousek od Huddlestonu. Umíš lyžovat?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Motto

1