Robert Ludlum

BOURNEŮV IMPERATIV

2014

Poděkováni

Rád bych poděkoval svému bratranci Davidu Shifferovi za to, že mě zasvětil do nejnovějších trendů v pátrání po teroristech a obchodnících se zbraněmi či drogami. Dík patří také mému příteli Kenu Dorphovi, který přispěl svou jedinečnou znalostí Blízkého východu i zážitky z jiných končin. Mé ženě Victorii pak vděčím za pomoc s úpravami textu a korekturami.

Zvláštní zmínku zaslouží též Carlos Fuentes. Jeho skvělý román Osud a touha mi posloužil jako velká inspirace pro Bourneovu cestu do Mexika a spolu s dalšími zdroji z první ruky mi pomohl rozšířit si obzory o této části světa.

Prolog

Sadelöga, Švédsko

Vynořila se z mlžného oparu a on se dal znovu na útěk, jak to dělal už mnoho hodin a dní. Připadal si strašlivě opuštěný, cítil jen vytrvalé bušení vlastního srdce a hořkou pachuť zrady. Rozbouřená mysl znemožňovala jakýkoli odpočinek, natožpak spánek.

Neměl žádnou jistotu kromě té, že vystoupila z mlhy, i když si byl jistý, že jí konečně unikl. Tenhle pocit měl však už po třinácté či po patnácté, a vždy se ukázal jako mylný. Ona je tu zas a přichází si pro něj jako nesmiřitelný anděl smrti, který se před ničím nezastaví.

Jeho život se náramně zúžil: je tu jen on a ona. A všude kolem bílo – sníh, led a na něm roztroušené rybářské vesničky, jako by je někdo namaloval letmými tahy štětcem. Byly malé, sevřené, měly temně červené střechy, střízlivé bílé fasády a obsahovaly jen ty nejnutnější věci pro život. V duchu musel tu střídmou účelnost obdivovat.

Mlha pálila jako oheň – studený oheň, jenž mu běžel po zádech a svíral jeho šíji tak silně, jak to dělávala ona. Jak dlouho to může být? Několik dní? Týden? Tehdy spolu leželi v posteli a ona byla někým úplně jiným: jeho milenkou, která rychle nalezla ty správné strunky, při jejichž rozeznění se chvěl sladkou rozkoší.

Při úprku po velkém, zamrzlém jezeře uklouzl, pistole mu vypadla z ruky a odlétla po ledu. Chtěl se po ní vrhnout, když vtom uslyšel prasknutí větvičky, jasné a ostré jako bodnutí nože.

Pokračoval tedy bez zastávky dál směrem k lesíku plnému chvějících se borovic. Prachový sníh se mu lepil na obličej a pokrýval jeho obočí i strniště vousů, jež mu vyrašilo při dlouhém letu napříč kontinenty. Neodvažoval se ztrácet další čas a ohlédnout se přes rameno, aby zkontroloval postup své pronásledovatelky.

Šla v jeho stopách už od Libanonu. Setkal se s ní v jednom narvaném, zakouřeném baru v Dahr El Almar. S odstupem času si však musel přiznat, že si ho tam vyhlédla a každé její gesto i vyřčené slovo bylo součástí dobře promyšleného plánu. Události se vyvinuly jednoznačně: pokud jí neunikne, čeká ho smrt. Jako opravdový profesionál si s ní měl poradit, opak byl však pravdou. Jak se jí podařilo překonat jeho obranný kryt? Odpověď ovšem znal až příliš dobře: andělu zkázy se nedalo odolat.

Mezi borovicemi se zastavil a unaveně vydechoval, až mu šla pára od úst. Byl třeskutý mráz, on však pod zimní maskovací bundou doslova hořel. Přitiskl se k jednomu kmeni v labyrintu stromů, v duchu se vrátil do toho osudového hotelového pokoje, čpícího lidským potem a sexem, a vybavil si, jak ho hryzla do rtu. Když se mu její zuby zařízly do kůže, procedila mezi nimi: „Já vím, co jsi.“

Nikoli kdo, ale co.

Tak ona to tedy ví. Rozhlédl se příkrovem vzájemně propletených jehličnatých větví, pod nímž se ukrýval. To přece nemůže být pravda! Jak by to mohla vědět? A přesto…

Znovu uslyšel lupnutí větévky a trhl sebou. Pomalu se otočil a zaostřil všechny smysly ve směru zvuku. Kde ta ženská je? Smrt mohla přijít každou minutou, ale on věděl, že rozhodně nebude rychlá. Existovalo ještě mnoho tajemství, která se potřebovala dozvědět, jinak by ho zabila už během jedné z jejich živočišných schůzek. Při vzpomínce na ty noci se stále rozechvíval vzrušením, třebaže teď už věděl, jak blízko se během nich ocital smrti. Pohrávala si s ním – možná proto, že se jí jejich milování zalíbilo stejně jako jemu. Tiše se zasmál, až odhalil zuby, ale vyšlo z něj spíš zavrčení. Jak může být tak hloupý? Neustále si namlouvá, že mezi nimi něco bylo, i když všechno jednoznačně svědčí proti. Jakým kouzlem ho dokázala uhranout? Otřásl se odporem, přikrčil se a přitiskl záda k hrubé borové kůře. Pohroužil se do sebe.

Padla na něj únava z věčného utíkání. Zařídil si útočiště v této prokleté ledové díře, i když vůbec nevěděl, jak z té vražedné pasti ven. Za sebou slyšel vytrvalé zurčení vody. V Sadelöze má člověk vždycky blízko k fjordům Baltského moře, kde je vzduch prostoupen vůní soli, chaluh a fosforu.

Vtom koutkem oka zachytil jakousi šmouhu. Tamhle je! Viděla ho? Chtěl se pohnout, ale všechny končetiny měl náhle jako z olova. Vůbec necítil nohy. Pomalu otočil hlavou a zahlédl kousek stínu, který se vplížil do lesa.

Zastavila se, naklonila hlavu na stranu a zaposlouchala se, jako by mohla slyšet jeho dech.

Bezděčně si přejel jazykem silně oteklý spodní ret a v duchu se vrátil o nějaký čas zpátky, na výstavu japonských dřevorytů. Všechny působily vznešeným a uklidňujícím dojmem, výjimku tvořil jen jeden erotický motiv. Byl tak slavný, že o něm už každý určitě někdy slyšel, i když ho třeba neměl tu čest osobně zhlédnout. Jako dnes před sebou viděl zobrazení ženy v mukách nepředstavitelné extáze, kterou jí působilo osm zručných chapadel milého v podobě chobotnice. A přesně takto uvažoval o své milence alias pronásledovatelce. V rozpáleném hotelovém pokoji v Dahr El Ahmar poznal hlubiny či spíše výšiny blaženosti, které zakoušela žena zachycená na japonském dřevorytu. V tomto ohledu ničeho nelitoval. Ani ve snu by ho nenapadlo, že by mu někdo mohl dát tolik rozkoše. Ona to však dokázala, za což jí byl zvráceně vděčný, i když to mohlo znamenat jeho smrt.

Cukl sebou. Věděl, že přichází. Sice ji neslyšel a ztratila se mu v bludišti stromů, ale cítil, že se přibližuje, jako by ji k němu přitahoval nějaký neviditelný magnet. Tak se posadil, odevzdaně čekal, až se objeví, a uvažoval, co se potom stane.

Nemusel čekat dlouho. Vteřiny však ubíhaly pomalu a odplouvaly s vodou na druhé straně borového háje kdesi za jeho zády. Slyšel, jak volá jeho jméno, tiše a něžně, jako když ještě byli milenci, zaklínění do sebe ve chvílích vrcholné extáze. Po zádech mu přeběhl mráz a usadil se mu mezi stehny, odkud nechtěl zmizet.

Pořád mu však zbývají jisté možnosti, jak z tohoto vražedného pole vyváznout živý. Snad se mu podaří využít momentu překvapení…

Sklonil hlavu a pomalu přitáhl kolena k hrudi. Muselo začít docela silně sněžit, protože příkrovem jehličí k němu přilétalo stále více vloček. Zelené stíny přecházely v uhlově šedé a halily ho do tmy. Sníh lehoučký jako třepotání andělských křídel se mu usazoval na šatech. Srdce mu silně bilo za hrudní kostí a jeho tep cítil i na straně krku.

Pořád ještě žiju, pomyslel si.

Tušil, že vklouzla mezi kmeny dvou borovic. Rozšířil chřípí jako zvíře, které zavětří predátora. Lov byl každopádně u konce. Pocítil jistou úlevu. Už brzy to skončí.

Přiblížila se natolik, že slyšel praskat tenkou ledovou krustu pod silnými podrážkami jejích bot, které se s každým opatrným krokem bořily do sněhu. Zastavila se necelé dva metry od něho. Padl na něj stín, který ho pronásledoval už celé týdny, během nichž se ji cestou na sever marně pokoušel setřást.

Vím, co jsi, řekla mu tehdy, takže musela vědět, že jedná na vlastní pěst. Bohužel tehdy neměl komu zavolat, a právě taková situace nyní i nastala. Je odříznutý od stáda, a proto nemá absolutně žádnou naději, že by se o něm stádo dozvědělo a v případě jeho zadržení a vyslýchání by zasáhlo. Ona si však zároveň uvědomovala, že v nejtemnějších zákoutích mysli ukrývá tajemství, která dostala za úkol z něj vytáhnout – tak, jako když labužník v rybí restauraci doluje libové maso z klepeta chutného humra.

Chobotnice a humr. Lepší definice jejich vztahu a postavení snad ani neexistuje.

Znovu vyslovila jeho jméno, tentokrát rozhodněji. Zvedl bradu z prsou a podíval se jí do očí. Držela v ruce pistoli EAA Witness ráže 10 milimetrů a mířila mu na pravé koleno.

„Už mi nikam neutečeš,“ řekla jednoznačně.

Zavrtěl hlavou.

Hleděla na něj se zvláštní přívětivostí. „Za ten ret se omlouvám.“

Štěkavě se zasmál. „Asi jsem potřeboval razantní budíček.“

Její oči měly barvu i tvar zralých oliv a zářily ve snědém obličeji, typickém pro lidi narozené ve Středomoří. Černé vlasy měla stažené dozadu, z kapuce jí vykukovalo jen pár pramínků. „Proč to všechno děláš?“

„A proč ty?“

Tiše se zasmála. „To je prosté.“ Měla orlí nos, jemně se rýsující lícní kosti a plné rty. „Jde mi o bezpečnost naší země.“

„Na úkor všech ostatních.“

„Není to snad podstata vlastenectví?“ Zatřásla hlavou. „Ale to ty nikdy nepochopíš.“

„Závidím ti tu tvoji sebejistotu.“

Pokrčila rameny. „Taková jsem se už narodila.“

Zavrtěl nevěřícně hlavou. „Rád bych věděl jednu věc. Na co jsi myslela, když jsme spolu byli v posteli?“

Její úsměv dostal poněkud jiný nádech a to byla celá odpověď.

„Dáš mi informace, které mě zajímají. Povíš mi o Džihád bis saíf.“

„Ani kdybys mě zabila,“ zavrtěl hlavou.

Její úsměv se znovu změnil. Připomínal ten, který si pamatoval z hotelového pokoje v Dahr El Ahmar a v němž viděl výraz jakési důvěrnosti. V podstatě se nemýlil, unikl mu jen správný kontext.

„Ty žádnou zemi, které bys oddaně sloužil, nemáš. Tvoji pánové se o to postarali.“

„Všichni máme nějaké pány, co si budeme povídat.“

Když k němu udělala krok, švihl nožem, který dosud držel u boku. Byla tak blízko, že se mu nemohla vyhnout. Pokusila se sice zareagovat, ale čepel už pronikla teplou bundou a zařízla se do svalu na pravém rameni. Otočila se o pětačtyřicet stupňů a odvrátila od něj pistoli. Když svěsila paži, skočil na ni a strhl ji na záda. Plnou vahou ji zatlačil na zem, takže se zabořila do vrstvy zmrzlého sněhu, posetého jehličím.

Tvrdě ji udeřil pěstí do čelisti. Pistole ležela ve sněhu kousek opodál. Rychle se z té rány otřepala a shodila ho ze sebe. Odvalil se stranou, než však stačila cokoli udělat, uchopil rukojeť nože a zabodl jí ostří hlouběji do ramenního svalu. Zaťala zuby, ale nevykřikla. Místo toho mu vrazila konečky prstů do prstencové chrupavky na krku. Divoce se rozkašlal a bezděčně pustil nůž. Vzala ho za rukojeť a vytáhla z rány. Nůž se leskl její tmavou krví, jež stékala po úzké čepeli.

Vrhl se po pistoli a namířil na ni, ona se však jen zasmála. Stiskl spoušť. Jednou, dvakrát. Nic. Byla prázdná. Co to má znamenat? blesklo mu hlavou, to už však vytrhla z bundy jinou zbraň: Glock 20. Hodil po ní nepoužitelnou pistolí, prudce vstal, otočil se a začal kličkovat mezi borovicemi směrem k vodě. Byla to jediná šance, jak jí snad mohl uniknout.

V běhu si rozepnul kabát a setřásl jej ze sebe, stejně by ho jen táhl ke dnu. Voda bude tak ledová, že musí během pěti či šesti minut doplavat do bezpečí, jinak mu chlad pronikne do morku kostí a ochromí ho. A od paralýzy není daleko ke smrti.

Zezadu třeskl výstřel a kulka mu prosvištěla těsně kolem pravého kolena. Zavrávoral, vrazil do stromu, ale hned se zas vzchopil a utíkal hlouběji do lesa, blíž a blíž k vodě, jež burácela jako ryčná, vítězná armáda. Supěl námahou, ale rval se kupředu.

Když spatřil první záblesk hladiny, srdce mu poskočilo a najednou se mu lépe dýchalo. Vyběhl z lesa a hnal se kolem trsů trávy rostoucí mezi holými skalisky, jež se příkře svažovaly k moři.

Když už byl téměř u cíle, smekl se po čemsi kluzkém a druhý výstřel, mířený na rameno, ho škrábl na spánku. Rozhodil ruce, zatočil se a pak horečně pokračoval v běhu, až dorazil na samotný břeh a oslepen vlastní krví se ponořil do ledových hlubin.

Jason Bourne seděl uprostřed malého člunu s pohledem upřeným na okolní ostrůvky pokryté ledem. V ruce svíral rybářský prut, jímž otáčel z jedné strany na druhou ve snaze ulovit mořského pstruha, štiku či okouna.

„Vás rybaření moc nebaví, viďte?“ nadhodil Christien Norén.

Bourne zavrčel a oprášil se. Sněhová přeháňka byla sice silná, ale ustala stejně rychle, jak přišla. Nebe mělo depresivně šedou barvu.

„Nešijte sebou pořád,“ pokáral ho Christien, jenž byl také vybaven rybářským prutem. „Vyplašíte ryby.“

„Já ne.“ Bourne se zamračil a zadíval se do vody, žíhané hnědými a zelenými odstíny. Stíny se pohupovaly v rytmu jakési neslyšné melodie. „Plaší je něco úplně jiného.“

Christien se zasmál. „Že by nějaké podmořské spiknutí?“

Bourne vzhlédl. „Proč jste mě sem vzal? Ani vy mi nepřipadáte jako fanoušek rybaření.“

Christien ho nějakou dobu upřeně pozoroval. Nakonec sdělil: „Když už je řeč o spiknutích, ta se lépe spřádají ve volném prostoru, kde nejsou stěny.“

„Někde na odlehlém místě. Proto tenhle výlet mimo Stockholm.“

Christien přikývl. „Až na to, že ani Sadelöga není dostatečně odlehlá.“

„Ale člun na širém moři konečně splňuje vaše požadavky.“

„Přesně tak.“

„Čekám od vás hodně dobré vysvětlení, co máte s Donem Fernandem za lubem. Protože to, co jsem se ve Washingtonu dozvěděl od Petera Markse…“

„Moc dobré nebude,“ dokončil Christien. „Vlastně bude zatraceně špatné. Což je důvod…“

Bourne proťal vzduch volnou rukou a dal tím Christienovi znamení, aby zmlkl. Pak ukázal na vodní vír, který rozčeřil hladinu nedaleko od nich. Vzápětí se z vody začalo vynořovat něco velkého, ryba to však nebyla.

„Panebože,“ vyjekl Christien.

Bourne pustil prut, předklonil se a zachytil lidské tělo.

KNIHA PRVNÍ

1. kapitola

Fámy, drby, náznaky, domněnky.“ Prezident Spojených států amerických od sebe prudce odstrčil denní informační přehled ve žlutých deskách, které na druhé straně stolu zachytil Christopher Hendricks.

„Nezlobte se, pane prezidente, ale já bych řekl, že jde trochu o víc,“ zaprotestoval ministr obrany.

Prezident upřel jasný, nesmlouvavý pohled na svého nejvěrnějšího spojence. „Myslíte, že je to pravda, Chrisi?“

„Ano, pane.“

Prezident ukázal na spis. „Jestli jsem se během své dlouhé a bohaté politické kariéry něco naučil, tak to, že pravda bez faktů je nebezpečnější než lež.“

Hendricks zabubnoval prsty na desky. „Proč?“ otázal se bez jakékoli ironie. Upřímně ho to zajímalo.

Prezident ztěžka vzdychl. „Protože bez faktů mohou z fám, drbů, náznaků a domněnek vznikat mýty, které se vplíží do duší lidí a začnou si žít vlastním životem bez ohledu na skutečnost. Tak nějak se zrodil Nietzscheův pojem nadčlověka.“

„A vy myslíte, že tohle je ten případ.“

„Ano.“

„Že ten člověk neexistuje.“

„To jsem neřekl.“ Prezident se otočil s křeslem dokola, položil obě předloktí na nablýskaný pracovní stůl a zamyšleně sepjal ruce. „Nevěřím ale řečem o tom, co udělal – čeho všeho je schopen. Ne, já to zkrátka pokládám za vyloučené.“

V Oválné pracovně se rozhostilo ticho. Zvenčí k nim dolehl zvuk vysavače pohlcujícího listí před stěnou železobetonových zátarasů, ohraničujících posvátnou půdu Bílého domu. Hendricks se podíval ven, ale žádné listí neviděl. Nebylo však divu: veškerá činnost uvnitř i kolem sídla americké hlavy státu měla ze své podstaty tajný charakter.

Hendricks si odkašlal. „Já jsem přesto neochvějně přesvědčen, že ten člověk představuje významnou hrozbu pro naši zemi.“

Vpravo od okna stála schlíplá americká vlajka se zvlněnými hvězdami. Prezident přimhouřil oči a přitom zhluboka a pravidelně oddechoval. Kdyby ho Hendricks tak dobře neznal, myslel by si, že snad usnul.

Šéf Bílého domu pokynul ke spisu a Hendricks mu jej přisunul zpátky. Prezident otevřel desky a prolistoval hustě popsané stránky. „Povězte mi, jak to jde u vás.“

„Organizace Treadstone šlape celkem dobře.“

„Oba ředitelé jsou už v akci?“

„Ano.“

„Řekl jste to až moc rychle, Chrisi. Peter Marks před měsícem jen o vlásek unikl smrti při výbuchu bomby v autě. Téměř ve stejnou dobu Soraya Mooreová utrpěla vážné zranění při vyšetřování tragických událostí v Paříži.“

„Svůj úkol splnila.“

„Nemusíte se hned ježit,“ řekl prezident. „Jen vyjadřuji své obavy.“

„Oba prošli důkladným lékařským i psychologickým vyšetřením.“

„To velice rád slyším. Ale to jsou výjimečné figury, Chrisi.“

„Jak to myslíte?“

„Ale no tak. Neznám žádné jiné ředitele zpravodajských služeb, kteří by se sami zapojovali do akcí v terénu.“

„Takhle to u nás v Treadstonu chodí. Je to velice malá skupina.“

„Záměrně, já vím.“ Prezident se odmlčel. „A jak si vede Dick Richards?“

„Začleňuje se do týmu.“

Prezident pokýval hlavou a zadumaně si poklepal ukazováčkem na dolní ret. „Dobře,“ pravil nakonec. „Když tedy myslíte, nasaďte na tu věc Treadstone – Markse, Mooreovou, Richardse nebo někoho jiného. Ale…,“ varovně zvedl prst, „… budete mi denně podávat zprávy o jejich postupu. A především, Chrisi, chci fakta. Přineste mi důkaz, že ten obchodník…“

„Jeden z velkých nepřátel naší země.“

„Ať je to kdokoli, předložte mi jasný důkaz, že si zaslouží naši pozornost, nebo své odborníky nasaďte na jiné naléhavé záležitosti. Rozumíme si?“

„Ano, pane prezidente.“ Hendricks vstal a vyšel z Oválné pracovny ještě víc znepokojený než při vstupu.

Když se Soraya Mooreová před třemi měsíci vrátila z Paříže, nenašla v Treadstonu kámen na kameni. Jelikož exploze auta v podzemní garáži starého sídla, při které byl zraněn Peter, narušila bezpečnostní opatření, Treadstone se přestěhoval z Washingtonu do Langley ve Virginii. To byla první velká změna. Tu druhou představoval vysoký hubený muž s řídnoucími vlasy a podmanivým úsměvem.

„Kdo seděl na mojí židličce a jedl z mého talířku?“ zeptala se kolegy a dobrého přítele, Petera Markse, hlasitým šepotem divadelní herečky.

Peter vyprskl smíchy a objal ji. Vycítila, že se jí chce zeptat na Amúna Chaltúma, šéfa egyptské tajné služby, zabitého během její mise v Paříži. Vrhla na něj varovný pohled, a tak se raději kousl do jazyka.

Vysoký hubený muž vstal od stolu a zamířil k nim. Podal jí ruku a představil se jako Dick Richards. Směšné jméno, pomyslela si Soraya.

„Jsem rád, že vás tu zase máme,“ prohodil přátelsky.

Šlehla po něm tázavým pohledem. „Proč to říkáte?“

„Od prvního dne, co jsem tady, na vás slyším samou chválu, většinou od pana ředitele Markse.“ Usmál se. „Pokud si budete přát, rád vám podám informace o zpravodajských záležitostech, na kterých zrovna dělám.“

Strojeně se usmála a počkala, až odejde. Když se tak stalo, obrátila se k Peterovi. „Dick Richards? Vážně?“

„Ano, Richard Richards. Jméno jako vystřižené z Hlavy 22.“

„Co to Hendrickse kouslo?“

„Richards nebyl nápad našeho šéfa. Je to prezidentův člověk.“

Soraya se podívala na Richardse, jenž seděl opět u stolu a pracoval na počítači. „Takže tu máme špiona?“

„Možná,“ odvětil Peter. „Pozitivní je, že Richards se skvěle vyzná v odhalování a likvidaci špionážních počítačových programů.“

Soraye to znělo jako dobrý vtip, Peter však mluvil zcela vážně. „Že by prezident najednou Hendricksovi nevěřil?“ otázala se.

„Myslím, že po tom, co se nám dvěma stalo, o nás prezident začíná pochybovat,“ hlesl jí Peter do ucha.

Soraya a Peter se konečně vypořádali s traumaty, která utrpěli před čtyřmi měsíci. Nějakou dobu jí trvalo, než dokázala říct jediné slovo o Amúnovi. Jak se dalo čekat, Peter s ní měl nekonečnou trpělivost. Pevně věřil, že až bude připravena, svěří se mu sama.

Právě dostali pokyn od Hendrickse, že se mají zhruba za hodinu dostavit na naléhavou operativní schůzku, a tak bez jediného slova, jako na povel, oba současně popadli kabáty.

„Za čtyřicet minut máte hodnotící poradu,“ oznámila Peterovi baculatá blondýna jménem Tricia, když vykročili ze dveří. Peter jen zavrčel, v myšlenkách byl úplně jinde.

Opustili kancelář i budovu a přešli ulici, kde si na kraji parku u oblíbeného stánku koupili kávu se skořicovými koláčky, a se shrbenými rameny vykročili pod děravý přístřešek tvořený holými větvemi stromů. Budovu Treadstonu měli za zády.

„Nejhorší na tom je, že Richards není žádné béčko,“ prohodila Soraya. „Jeho odborné schopnosti by se nám mohly hodit.“

„Škoda jen, že mu nemůžeme věřit.“

Soraya si usrkla kávy a ta ji vnitřně zahřála. „Můžeme ho zkusit přetáhnout na naši stranu.“

„To by ale znamenalo jít proti prezidentovi.“

Pokrčila rameny. „Tak co je tady ještě nového?“

Zasmál se a objal ji. „Chyběla jsi mi.“

Zamračila se, ulomila si kousek skořicového koláčku a zamyšleně se do něj zakousla. „Zůstala jsem v Paříži pěkně dlouho.“

„To mě ani nepřekvapuje. Je to město, které se člověku zadře pod kůži.“

„Amúnova smrt pro mě byla šokem.“

Peter měl tolik ohleduplnosti, že to nekomentoval. Chvíli kráčeli mlčky. Malý kluk a jeho tatínek popouštěli šňůru drakovi ve tvaru Batmana. Zasmáli se. Otec vzal synka kolem ramen. Drak stoupal k nebi.

Soraya se na ně dívala a pak zvedla oči k letícímu drakovi. Nakonec pronesla: „Během léčení mě nejednou napadlo: Co to dělám? Chci snad po zbytek života přicházet o přátele a…?“ Zlomil se jí hlas a nedokázala pokračovat. K Amúnovi chovala silné, i když protichůdné city. Nějakou dobu si dokonce myslela, že ho miluje, byl to však omyl. To zjištění v ní jen zvýšilo pocity viny. Kdyby ho o to nepožádala a kdyby ji nemiloval, nepřijel by do Paříže, a tak by stále žil.

Ztratila chuť k jídlu. Podala kávu se zbytkem koláče bezdomovci sedícímu na lavičce. Překvapeně zvedl zrak a kývnutím jí poděkoval. Když se vzdálili mimo jeho doslech, Soraya hlesla: „Petere, já se úplně nesnáším.“

„Jsi jen člověk.“

„Ale prosím tě.“

„Ty jsi snad nikdy v životě neudělala žádnou chybu?“

„Ale jo, jsem přece jen člověk,“ zopakovala po něm se sklopenou hlavou. „Ale tohle byla tragická mýlka, které se už nikdy nechci dopustit.“

Odmlčela se na tak dlouho, až to Petera znepokojilo. „Neuvažuješ o odchodu, že ne?“

„Uvažuju, že se vrátím do Paříže.“

„Vážně?“

Přikývla.

Peter náhle změnil výraz. „Někoho jsi tam potkala?“

„Možná.“

„Jen mi prosím tě neříkej, že je to Francouz.“

Mlčky zírala na draka, jenž stoupal výš a výš.

Zasmál se. „Tak si jeď,“ řekl. A pak: „Nejezdi. Prosím.“

„Nejde jen o to,“ pokračovala. „V Paříži jsem si uvědomila, že žít se dá i jinak, než se držet stínů jako pavouk sítě.“

Peter zavrtěl hlavou. „Kdybych tak věděl, co…“

Najednou se jí podlomila noha. Zavrávorala, a kdyby ji Peter duchapřítomně nezachytil, určitě by upadla. Přitom musel pustit jídlo i kávu, která se jim vzápětí rozprskla pod nohama. Starostlivě Sorayu odvedl k lavičce, kde se posadila a složila hlavu do dlaní.

„Dýchej,“ nakázal jí a položil jí ruku na záda. „Hezky zhluboka.“

Přikývla a poslechla ho.

„Sorayo, co je s tebou?“

„Nic.“

„Na to ti neskočím.“

Zhluboka se nadechla a pak pomalu vypustila vzduch z plic. „Já nevím. Od té chvíle, co jsem vyšla z nemocnice, se mi občas zamotá hlava.“

„Byla jsi s tím u doktora?“

„Není potřeba. Ty závratě jsou čím dál řidší. Už přes dva týdny jsem žádnou neměla.“

„Až teď.“ Krouživým pohybem ji pohladil po zádech ve snaze trochu ji uklidnit. „Musíš zajít k…“

„Přestaň se mnou mluvit jako s děckem.“

„Tak se tak přestaň chovat.“ A už mírnějším tónem dodal: „Dělám si o tebe starosti a nevím, proč si je neděláš taky.“

„No dobře,“ hlesla. „Dobře.“

„Teď stejně nemůžeš nikam jít,“ prohodil jen napůl žertem. „Nejdřív…“

Zasmála se a konečně zvedla hlavu. V koutcích očí se jí leskly slzy. „To je přesně můj problém.“ Zavrtěla hlavou. „Nikdy nenajdu klid, Petere.“

„Chceš říct, že si ho nezasloužíš najít.“

Podívala se na něj. Pokrčil rameny a mdle se pousmál. „Možná bychom měli jeden druhého přesvědčit, že si taky zasloužíme kousek štěstí.“

Vstala, setřásla jeho ruku a společně se otočili. Bezdomovec na lavičce dojedl snídani, kterou mu Soraya věnovala, schoulil se na bok a přikryl se listy Washington Post.

Když ho míjeli, slyšeli, že spokojeně chrápe, jako by mu celý svět mohl být ukradený. A možná opravdu je, pomyslela si Soraya.

Úkosem pohlédla na Petera. „Co bych si bez tebe počala?“

Roztáhl ústa do širokého úsměvu a odvětil: „Víš, že si celou dobu kladu stejnou otázku?“

„Že zmizela?“ podivil se ředitel. „Jak to myslíš?“

Nad jeho hlavou bylo vyryté současné motto Mosadu, vybrané z biblických Přísloví 11:14: Kde schází jasný směr, lid upadá, ve množství rádců je však záchrana.

„Ztratili jsme její stopu,“ odpověděl Dani Amit, šéf oddělení sběru informací. „Přes maximální úsilí ji nemůžeme najít.“

„Ale my ji musíme najít.“ Ředitel zavrtěl rozcuchanou hlavou a našpulil rty, což byla jasná známka rozrušení. „Rebeka je klíčem k celé akci. Bez ní jsme namydlení.“

„To je nám všem jasné, řediteli.“

„Tak…“

V bleděmodrých očích Daniho Amita se zračilo bezbřehé zoufalství. „Bohužel si nevíme rady.“

„Jak to? Ona je přece jednou z nás.“

„To je právě ten problém. Poskytli jsme jí příliš kvalitní výcvik.“

„Pokud by to byla pravda, naši lidé se stejně dobrým výcvikem by ji našli. Skutečnost, že se jim to dosud nepodařilo, svědčí spíš o tom, že Rebeka je lepší než oni.“ Výčitka byla celkem zřejmá a jasná.

„Obávám se…“

„Tuhle frázi přímo nesnáším,“ zavrčel ředitel příkře. „Co její práce u aerolinek?“

„To je bohužel slepá ulička. Její vedoucí o ní neslyšel od té události v Damašku před šesti týdny. Věřím mu, že neví, kde je.“

„A co telefon?“

„Buď ho vyhodila, nebo vyřadila z provozu jeho GPS.“

„Přátelé, příbuzní.“

„Podrobili jsme je výslechu. Jednu věc vím jistě: Rebeka o nás nikomu neřekla.“

„Takové porušení předpisů…“

Nemusel tu větu dokončovat. Stanovy Mosadu hovořily jasnou řečí a Rebeka porušila pravidlo číslo jedna.

Ředitel se otočil a zachmuřeně se zadíval z okna své detašované kanceláře v nejvyšším patře budovy s oblým proskleným průčelím v Herzliji. Na druhé straně města se nacházelo výcvikové středisko Mosadu a letní sídlo izraelského premiéra. Ředitel se sem často uchyloval, když se ho zmocnila melancholie a hlavní stan Mosadu v centru Tel Avivu mu připomínal tísnivé a unavující mraveniště. Zde se uprostřed kruhové příjezdové cesty tyčila fontána obklopená voňavými květinovými záhony a v nedalekém přístavu se pohupovaly krásné plachetnice. Les stěžňů působil dokonce i na Amita uklidňujícím dojmem, jako by jejich přítomnost zosobňovala cosi trvalého v jeho světě, kde se během jediné chvíle může všechno radikálně změnit.

Ředitel miloval plavby na jachtě. Kdykoli některý z jeho mužů přišel o život, což se naštěstí nestávalo tak často, vyrážel se svou lodí na moře, kde byl sám jen s větrem a plačtivým křikem racků. Aniž by se otočil, pronesl panovačným tónem: „Najděte ji, Dani. Zjistěte, proč neposlechla rozkaz a co všechno ví.“

„Ale já…“

„Zradila nás.“ Ředitel se prudce obrátil, až křeslo pod jeho mohutnou postavou na protest zaskřípělo, a předklonil se. Z každého jeho slova čišela nesmlouvavá autorita. „Je to zrádkyně. A jako s takovou s ní naložíme.“

„Memune, já myslím, že bychom se neměli unáhlovat.“ Amid použil ředitelův titul, v překladu první mezi rovnými.

Neprůstřelná okna pokrýval speciální film, jenž odrážel světlo a znemožňoval pozorování na dálku, což propůjčovalo místnosti takřka přízračný nádech. Ředitelovy oči se leskly ve slabém osvětlení kanceláře jako oči hlubokomořské ryby zachycené v kuželu čelové lampy potápěče. „Je mi známo, že Rebeka je tvojí oblíbenkyní, ale je čas přiznat si chybu. I kdybych snad chtěl o její vině pochybovat, stejně by na to nebyl čas. Hrozí nám, že se dostaneme do vleku událostí. Jsme staří přátelé a spolubojovníci. Nenuť mě povolat Duvdevan.“

Při vyslovení názvu elitní zásahové jednotky izraelské armády ucítil Amit bodnutí úzkosti. Rebeka byla tak důležitá pro bezpečnost státu Izrael, že ředitel neváhal pohrozit Amitovi Duvdevanem, aby ho přiměl udělat to, do čeho se mu vůbec nechtělo.

„Koho na to nasadíš?“ Ředitel tu otázku prohodil konverzačním tónem, jako by se ptal na zdraví Amitovy ženy a dětí.

„A co její skvělé schopnosti a služby…?“

„Její zrada všechno přebila, Amite, včetně mimořádných výsledků. Musíme vycházet z předpokladu, že něco odhalila, a proto se skrývá. Co když má v úmyslu prodat informace tomu, kdo nabídne nejvíc?“

„Vyloučeno,“ vzplanul Amit.

Ředitel ho chvíli zamyšleně sledoval přimhouřenýma očima. „Troufám si tvrdit, že ještě včera bys řekl totéž o jejím možném zmizení.“ Chvíli počkal. „Nebo se pletu?“

Amit svěsil hlavu. „Ne.“

„Takže.“ Ředitel propletl prsty. „Kdo to bude?“

„Ilan Halevy,“ řekl Amit s těžkým srdcem.

„Babyloňan.“ Ředitel pokýval hlavou, odpověď ho podle všeho uspokojila. Ilan získal svou přezdívku díky tomu, že téměř bez cizí pomoci zastavil irácký projekt vývoje pokročilých zbraní pod názvem Babylon. Při akci tehdy zabil více než deset nepřátelských agentů. „Konečně se dostáváme k jádru věci.“

Ředitel měl rád jasnou řeč, byla to jedna z jeho mnoha obdivuhodných vlastností. Zatvrzelost patřila k těm horším, ale právě jeho železná ruka na kormidle během posledních pěti let úspěšně manévrovala s lodí Mosadu rozbouřenými vodami zahraniční špionáže, utajených akcí na nepřátelském území i státem posvěcených poprav, a to při minimálních vlastních obětech. Úmrtí svých podřízených nesl jako těžké rány, a proto v takových případech potřeboval vyplout na moře, kde mohl pohřbít svůj žal a vyčistit si hlavu.

„Povoláš ho…“

„Neprodleně,“ dořekl Amit. „Rebeku zná líp než kdo jiný.“

„Až na tebe.“

Amit věděl, nač ředitel naráží, ale neměl sílu na to nějak reagovat. „Dám Babyloňanovi instrukce osobně. Řeknu mu všechno, co vím.“

Byla to lež a Amit měl podezření, že to jeho starý přítel ví, ředitel se však zachoval milosrdně a nijak to nekomentoval. Jak by mohl Babyloňanovi prozradit všechno, co o Rebece ví? Takovou zradu rozhodně spáchat nehodlal, ani proto, aby se zavděčil řediteli. Zalhal, jelikož chtěl předejít možnosti, že by mu šéf dal přímý rozkaz poskytnout Babyloňanovi veškeré informace. Takové morální dilema by mohlo znamenat jeho konec u Mosadu či přinejmenším ztrátu postavení v organizaci.

Křeslo znovu vyjeklo – ředitel se otočil a zadíval se na přístavní město. Kdo ví, nač myslel? „Takže je to vyřízené.“ Pronesl to tak, jako by trpěl samomluvou. „Hotovo.“

Amit vstal a tiše odešel. Nebylo třeba pokračovat v rozhovoru. Co si chtěli říct, to si řekli.

Venku na chodbě jela klimatizace naplno. Amit se na okamžik zastavil, jako by nevěděl, kudy kam. Ředitel ho občas zval na svou loď, aby společně vzdali hold spolupracovníkovi, který právě obětoval život na oltář bezpečnosti Izraele. Amit si uměl představil, že tento nezbytný rituál přijde znovu. Po Rebečině smrti.

Table of Contents

Bourneův imperativ

Poděkováni

Prolog

KNIHA PRVNÍ

1. kapitola