Daryl Gregory

SPOONBENDERS

Copyright © 2017 by Daryl Gregory

Translation © 2018 by Veronika Bali

Jacket design © 2018 by Barbara Baloghová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6342-0

„Človek by si myslel,

že nech tie veci spôsobuje čokoľvek, bráni to ich potvrdeniu.“

URI GELLER

1995

JÚN

1

MATTY

Matty Telemachus opustil svoje telo po prvýkrát v lete 1995, keď mal štrnásť rokov. Presnejšie, telo ho vypudilo a jeho vedomie vytrysklo ako gejzír žiadostivosti a hanby.

Tesne predtým, než sa to stalo, kľačal v šatníku, jednou spotenou rukou sa opieral o stenu a pravým okom nazeral do diery po nezapojenej elektrickej zásuvke. Na druhej strane bola jeho sesternica Mary Alice a jej bucľatá blonďavá kamarátka. Janice? Alebo Janelle? Asi Janelle. Dievčatá – obidve o dva roky staršie od neho, stredoškoláčky, ženy – ležali vedľa seba na posteli opreté o lakte tvárou k nemu. Janelle mala oblečené flitrované tričko, ale Mary Alice – ktorá ten rok oznámila, že bude reagovať jedine na „Malice – Zlovestná“, mala na sebe veľkú červenú flanelovú košeľu, ktorá jej padala z pliec. Jeho pohľad priťahovala práve rozopnutá košeľa, sledoval ten kúsok kože pokračujúci kamsi dole, dole, dole. Bol si celkom istý, že pod ňou mala čiernu podprsenku.

Prezerali si školskú ročenku, spoločne počúvali CD volkmen cez jedny slúchadlá. Matty nepočul hudbu cez stenu, ale aj keby mohol, zrejme by to bola skupina, o ktorej on nikdy nepočul. Niekto, kto sa dá oslovovať Malice, nebude počúvať nič populárne. Raz ho pristihla, ako si hmká Hootie & the Blowfish, a z výrazu odporu na jej tvári mu zovrelo hrdlo.

Zdalo sa, že všeobecne ho nemá rada, hoci mal dôkaz, že to tak nebolo odjakživa: fotku z Vianoc, na ktorej jeho biele detské telíčko objíma svojimi hnedými rukami vysmiata štvorročná Mary Alice. Odkedy sa pred šiestimi mesiacmi vrátili s mamou do Chicaga a nasťahovali sa k dedkovi Teddymu, vídal ju takmer každý týždeň a ona s ním ledva prehodila slovo. Snažil sa byť ešte pohodovejší než ona a predstierať, že ani nie sú v jednej miestnosti. A potom prešla okolo neho a jej parfum s vôňou žuvačiek a cigariet spôsobil, že rozumná časť jeho mozgu dostala šmyk, zišla z cesty a narazila do stromu.

Zo zúfalstva si pre seba stanovil tri prikázania:

1. Nebudeš sesternici pozerať do výstrihu, je to úchylné.

2. Nebudeš rozmýšľať žiadostivo o svojej sesternici.

3. Za žiadnych okolností sa nebudeš so sebou hrať, keď rozmýšľaš žiadostivo o svojej sesternici.

Prvé dve boli dnes večer už mimo hry a tretie bolo neisté. Dospeláci (okrem uja Buddyho, ktorý takmer vôbec nevychádzal z domu) šli všetci na večeru niekam do centra: evidentne do nejakého drahého podniku, keďže mama si obliekla sukňu na pohovory, ujo Frankie vyzeral ako realitný agent v saku a polokošeli a Frankieho manželka, teta Loretta, sa natrepala do levanduľového nohavicového kostýmu. Dedko Teddy si, samozrejme, obliekol oblek a Klobúk (v Mattyho mysli bol dedkov klobúk vždy s veľkým písmenom). Pri tejto príležitosti si aj dedko vylepšil uniformu – zlaté manžetové gombíky, ozdobná vreckovka vykúkajúca z náprsného vrecka na saku, na zápästí najlepšie hodinky vykladané diamantmi. Mali sa vrátiť neskoro, takže Frankieho deti zostali nocovať u dedka. Ujo Frankie namiešal päť litrov práškového goji nápoja, na stôl s pompou položil dvadsať dolárov a obrátil sa na svoje dcéry. „Výdavok mi vráťte,“ povedal Mary

Alice. Potom ukázal na dvojčatá: „A vy dve kočky, pokúste sa nepodpáliť tento debilný dom, jasné?“ Sedemročné Polly a Cassie sa tvárili, že ho nepočuli.

Z formálnej stránky ich mal strážiť ujo Buddy, ale všetci vedeli, že ten večer zostali sami na seba. Buddy žil vo vlastnom svete, na planéte so silným gravitačným poľom, od ktorej sa len veľmi ťažko odliepal. Pracoval na svojich projektoch, ružovou pastelkou odškrtával dni v kalendári na chladničke a rozprával sa s čo najmenším počtom ľudí. Neotvoril dvere ani poslíčkovi s pizzou. Matty išiel otvoriť aj s dvadsaťdolárovkou v ruke a potom veľmi opatrne položil na stôl dva doláre.

Vďaka dokonale načasovanej choreografii sa Mattymu podarilo manévrovať medzi votrelkyňou Janelle a dvojčatami a ukoristiť si stoličku vedľa Mary Alice. Strávil vedľa nej celú večeru. Pálčivo vnímal každý centimeter, ktorý oddeľoval jeho ruku od jej.

Buddy si vzal kúsok pizze a zmizol v pivnici. Jediné, čo celé hodiny prezrádzalo jeho prítomnosť, bol kvílivý zvuk pásovej píly. Starý mládenec Buddy žil celý svoj život v tomto dome s dedkom Teddym. Večne začínal s najrôznejšími projektmi – trhal, rúcal, otváral steny, zadebňoval –, ale nikdy nič nedokončil.

Príkladom bola čiastočne dokončená izba, v ktorej sa Matty skrýval. Donedávna bola táto izba, takisto ako vedľajšia, súčasťou nedokončeného podkrovia. Buddy odstránil starú izoláciu, nainštaloval šatník, natiahol káble na svietidlá, v oboch izbách umiestnil postele – a potom sa podujal na ďalší projekt. Táto časť podkrovia bola čosi ako jeho detská izba, no väčšinu šatníka zaberalo staré šatstvo. Buddy naň zrejme zabudol. Rovnako ako na prázdne elektrické zásuvky za ním.

Matty však na ne nezabudol.

Janelle otočila list v ročenke a zasmiala sa: „Aha! Tvoj milenec!“

„Budeš ticho!“ zahriakla ju Mary Alice. Tmavé vlasy jej viseli cez oči tak, že Matty bol z nich paf.

„Chcela by si do pusy tú veľkú vec, čo?“ spýtala sa Janelle. Mattymu už tŕpli nohy, ale nemienil sa odtiaľ pohnúť.

„Drž už hubu!“ skríkla Mary Alice. Buchla kamarátku do pleca. Janelle sa na ňu zvalila, chichotali sa, a keď sa narovnali, flanelová košeľa sa sesternici zošuchla z pleca a odhalila čierne ramienko podprsenky.

Nie: tmavofialové ramienko podprsenky.

Prikázanie číslo tri – „Za žiadnych okolností sa nebudeš so sebou hrať“ – odplávalo do nenávratna.

O dvadsať horúčkovitých sekúnd prehol Matty chrbát, akoby ho pichli rozpáleným drôtom. V ušiach mu hučalo.

Zrazu sa ocitol vo vzduchu len pár centimetrov od odhalených trámov podkrovného stropu. Kričal, no nemal hlas. Pokúsil sa odtlačiť od stropu, ale uvedomil si, že nemá ani ruky. Vlastne nemal vôbec žiadne telo.

Pohľad sa mu po chvíli sám od seba zvrtol. Nemal nad ním kontrolu – akoby sa kamera otáčala sama. Do zorného poľa sa mu dostala podlaha. Jeho telo vypadlo zo šatníka a vystrelo sa na podlahe.

Takto v skutočnosti vyzerá? Také okrúhle brucho, poďobaná brada?

Jeho telo otvorilo oči a na kratulinký, závratný moment bol Matty súčasne pozorovateľ aj pozorovaný. Jeho šokované telo otvorilo ústa a vtedy…

Akoby sa náhle pretrhli všetky nitky, ktoré ho držali vo vzduchu. Matty letel k zemi. Telo vykríklo: piskľavo, babsky, v letku to stihol označiť za hlboko zahanbujúci zvuk. Potom sa telo a myseľ zrazili dokopy.

Poskakoval vo svojom tele hore-dole ako loptička. Keď sa konečne upokojil, skrz oči hľadel na strop, ktorý bol konečne v prijateľnej vzdialenosti.

Z vedľajšej miestnosti sa ozývali kroky. Dievčatá! Počuli ho!

Vyskočil a zakryl si rozkrok ako ranený vojak. „Matty?“ zavolala Malice. Dvere sa začali otvárať.

„Som v poriadku! Som v poriadku!“ kričal. Vhupol do šatníka.

Odkiaľsi počul, ako sa blondína chichúňa. Vo dverách sa objavila Mary Alice s rukami v bok. „Čo tu robíš?“

Pozrel sa na ňu. Od pása dole bol zakrútený do dámskeho oblečenia, navrchu svietili oranžové pásikavé šaty v štýle sedemdesiatych rokov.

„Potkol som sa,“ odvetil.

„Dobre…“

Ani sa nepohol.

„Deje sa niečo?“ spýtala sa ho Mary Alice. Jeho výraz sa jej nezdal.

„Nič,“ odpovedal. Hlavou mu preletela nepríjemná myšlienka: Toto sú šaty babky Mo. Práve som zdevastoval šaty svojej mŕtvej babky.

Zdvihol sa na lakte. Snažil sa vyzerať pohodlne, ako keby práve zistil, že dvadsaťročné oblečenie je dokonalý materiál, na ktorom si ustlať.

Mary Alice chcela niečo povedať, no vtom sa pohľadom zastavila na stene za ním, rovno nad jeho plecom. Prižmúrila oči. Jedine silou vôle sa Matty neotočil, aby skontroloval, či sa pozerá na prázdnu elektrickú zásuvku.

„Tak dobre,“ povedala a ustúpila od šatníka.

„Správne,“ povedal, „všetko je v poriadku. Dík.“

Hneď ako dievčatá odišli z izby, otočil sa a prikryl dieru v stene oranžovými šatami. Presúval kabáty a šaty na vešiakoch: zajačí kožúšok do pása, plno sukní po kolená, károvaný pršiplášť. Jeden z posledných kúskov bol zabalený v priehľadnej fólii z čistiarne. Boli to dlhé, lesklé, strieborné šaty. Pri pohľade na ne sa mu čosi vynorilo v mysli.

Och, pomyslel si. To je ono. Tie mala babka Mo oblečené vo videu. V tom videu.

*

Ujo Frankie ukázal Mattymu tú videopásku pred štyrmi rokmi na Deň vďakyvzdania. Frankie vypil veľa červeného vína. Vrhol sa naň hneď, ako jeho žena Loretta vybalila krevetový kokteil ako predjedlo, a jeho vety odrazu zneli dôrazne a naliehavo. Splietal čosi o chlapíkovi menom Ohromný Archibald, ktorý všetko pokazil.

„Len si predstav, čo všetko sme mohli mať,“ spustil Frankie. „Mohli sme byť kráľmi.“

Irene, Mattyho mama, sa zasmiala, na čo sa Frankie zamračil. „Kráľmi čoho?“ spýtala sa.

Irene a Matty dorazili v noci pred Dňom vďakyvzdania z Pittsburghu a ráno zistili, že dedko Teddy okrem morky nekúpil nič. Očakával, že zvyšok slávnostnej večere vykúzli jeho dcéra. Keď sa večera prehupla do druhej polovice, stôl sa zmenil na pole po bitke: rozbombardovaný tekvicový koláč, burizónové rezy v ruinách, všetky fľaše vína zdecimované. Matty zostal ako jediné dieťa sedieť za stolom. Vždy sa rád motal okolo dospelých. Väčšinou sa snažil nebudiť pozornosť, býval potichu a dúfal, že dospeláci zabudnú, že je tam, a konečne začnú hovoriť zaujímavé veci.

„Ten nímand bez štipky talentu nezniesol náš úspech,“ pokračoval Frankie.

„Kdeže, bol to talentovaný chlap, veľmi talentovaný,“ ozval sa od vrchstola dedko Teddy. „Povedal by som priam brilantný. Ale krátkozraký.“ Ako zvyčajne, bol najlepšie oblečeným človekom v celom dome. Lesklý čierny oblek, ružová košeľa, farbistá kravata s kašmírovým vzorom široká ako pstruh. Dedko sa vždy vyparádil ako na svadbu alebo na pohreb. Výnimkou bolo ráno a tesne pred spaním, keď chodil oblečený, akoby bol v dome sám: v rebrovanom tielku, v spodkoch a čiernych ponožkách. Vyzeralo to tak, že nevlastnil nič také ako „pracovné oblečenie“ alebo „športovú súpravu“. Možno preto, lebo nikdy nepracoval ani nešportoval. Napriek tomu bol bohatý. Irene povedala, že nevie, odkiaľ tie peniaze tečú, no Matty si predstavoval, že sú to výhry z pokeru. Dedko Teddy, to bola známa vec, bol najlepší kartár všetkých čias. Učil hrať Mattyho sedemkartový stud. Celé hodiny presedeli za kuchynským stolom, kým Mattymu nedošli všetky peniaze. (Dedko Teddy vždy hral o peniaze a po hre ich nikdy nevrátil. „Na špongii si nôž nenabrúsiš,“ hovorieval a Matty tomu bezvýhradne veril, hoci mu celkom nerozumel.)

„Archibald bol nutné zlo,“ povedal dedko Teddy. „On bol hlasom neveriacich. Keby sa mu predviedla tvoja mama, publikum by nás zbožňovalo. S tým predstavením sme mohli vyletieť až ku hviezdam.“

„Bol to zloduch,“ nedal sa Frankie. „Prekliaty klamár a podvodník! Aj Sviatosť oltárna by mu vzbĺkla na jazyku!“

Dedko Teddy sa zasmial. „Teraz je to už jedno.“

„Jednoducho na nás žiarlil,“ povedal Frankie. „Nenávidel naše nadanie. Chcel nás zničiť.“

Matty to už dlhšie nevydržal. Musel sa spýtať. „Čo nám ten chlap urobil?“

Frankie sa nahol ponad stôl a zadíval sa Mattymu priamo do očí. „Čo urobil?“ spýtal sa tichým, rozochveným hlasom.

„Zabil babku Mo, to urobil.“

Mattymu prebehol mráz po chrbte. Nielen z dramatického vyhlásenia; bola to energia z toho, že si ho ujo všimol. Že ho vníma. Ujo Frankie bol na Mattyho vždy milý, no nikdy sa s ním nerozprával, ako keby bol dôležitý.

„Môžeme to, prosím, už nechať tak?“ zapojila sa Irene.

„Zabil ju,“ zopakoval Frankie, ako si sadal späť, no nespúšťal oči z Mattyho. „Ako keby jej priložil zbraň k hlave.“ Mattyho mama sa zamračila. „Ty tomu naozaj veríš, pravda?“

Frankie otočil hlavu a zazrel na ňu. „Áno, Irene. Áno, ja tomu verím.“

Loretta vstala: „Idem si zapáliť.“

„Pridám sa k tebe,“ ozval sa dedko Teddy. Vstal od stola, narovnal si manžety a ponúkol jej rameno.

„Oci, nemáš predsa fajčiť,“ upozornila ho Irene.

„Fajčiť bude Loretta,“ odpovedal, „ja som len pasívny fajčiar.“

Ujo Frankie mávol na Mattyho: „Poď, je najvyšší čas, aby si niečo videl.“

„Nebudem ten riad umývať sama,“ zvolala Irene.

„Nech ti pomôže Buddy.“ Tľapol brata po pleci – Mattymu sa zdalo, že trochu prisilno. Buddy zaklipkal očami, no očami nepohol. Dokázal sedieť bez pohnutia a pomaly sa zosúvať čoraz nižšie, akoby sa menil na puding.

„Daj mu pokoj,“ ohriakla ho Irene.

Buddy sa nedal vyrušiť. Krátko po tom, ako dojedol koláč, dostal sa zase do jedného zo svojich tranzov. Civel do prázdna, občas sa usmial alebo si sám pre seba tichučko zamumlal slovko, dve. Táto jeho mĺkvosť bola pre Mattyho záhadou, rovnako ako to, prečo o tom dospelí nehovorili. Takéto dupľované ticho sa nedalo prelomiť. Mattyho mama ho zakaždým odbila iba rôznymi variáciami vety „jednoducho je taký“. Raz Matty nazbieral odvahu, aby sa spýtal dedka Teddyho, prečo Buddy takmer vôbec nerozpráva, a dedko mu odvetil: „Na to sa musíš spýtať jeho.“

Frankie voviedol Mattyho do obývacej izby, kde bol pri stene zaparkovaný ako Chrysler obrovský skriňový televízor. S pohárom vína v ruke sa ujo posadil, tvrdo dopadol na zadok, no podarilo sa mu udržať väčšinu vína v pohári. Otvoril jednu zo skriniek dreveného podstavca televízora.

„Takto sa mi to páči,“ povedal Frankie. Na poličke ležal videoprehrávač a pod ním kopa videokaziet. Jednu vytiahol, zaškúlil na nápis a hodil ju späť. Začal sa prehrabávať v celej kope. „Otcovi som dal jednu kópiu,“ šomral si pre seba.

„Ibaže by ju vyhodil Buddy, ten sprostý…. Mám ju.“

Bola to kazeta v čiernom obale s oranžovými pásikmi. Frankie vybral z prehrávača kazetu, ktorá tam bola, a strčil dnu tú z čierneho obalu.

„Toto je naša história,“ oznámil Frankie. Zapol televízor.

„Toto je tvoj pôvod.“

Na obrazovke predavač divoko stláčal kotúčiky toaletného papiera. Frankie stlačil play na prehrávači, a nič sa nestalo.

„Musíš to prepnúť na tretí kanál,“ upozornil ho Matty.

„Jasné, jasné.“ Televízor nemal diaľkové ovládanie a predný panel na prepínanie staníc bol odhalený a trčal z neho kábel pod prúdom. Frankie sa načiahol po kliešte, ktoré mal dedko Teddy uložené navrchu televíznej skrinky. „To bola moja prvá práca. Robiť dedkovi diaľkové ovládanie.“

Páska ponúkala vlnkovaný obraz, ako keď sa niečo nahráva priamo z obrazovky televízora. Moderátor televíznej šou v obleku a s viazankou sedel na preplnenom pódiu pred žiarivo žltou stenou. „… a očarili publikum po celej krajine,“ vravel. „Prosím, potlesk, na pódium prichádza Teddy Telemachus a jeho rodina Úžasných!“ Matty si všimol, ako dôležito to znelo.

Potlesk na nahrávke znel ako zo studne. Moderátor sa postavil a prešiel na otvorené pódium, kde kúsok od dreveného stola nesmelo stáli hostia. Otec, matka a tri deti, všetci vyobliekaní v oblekoch a šatách.

Dedko Teddy vyzeral celkom ako teraz, len trocha mladší.

Upravený a energický, Klobúk posadený vysoko na čele mu prepožičal výraz reportéra zo zašlých čias.

„Jéj, to je babka Mo?“ spýtal sa Matty, hoci to nemohol byť nikto iný. Mala oblečené lesklé, striebristé večerné šaty a ako jediná z celého ansámblu vyzerala, že je stvorená pre pódium. Nielen preto, lebo s krátkymi tmavými vlasmi a veľkými očami nevinnej krásky z nemých filmov bola klasicky hollywoodsky krásna. Ale aj preto, lebo z nej vyžaroval pokoj, sebaistota. Za ruku držala uja Buddyho v predškolskom veku s anjelskou tváričkou. „Je taká mladá.“

„Toto natáčali rok pred jej smrťou, takže mala asi tridsať,“ povedal Frankie.

„Nie, myslím v porovnaní s dedkom Teddym.“

„Nuž, dedko mal odjakživa rád mladé mäsko. Veď ho poznáš.“

Matty chápavo prikývol. Poznal svojho dedka, no nie v takom zmysle, ako naznačoval ujo Frankie, nech už to znamenalo čokoľvek. „No jasnačka.“

„Toto je najsledovanejšia denná šou v celej krajine, chápeš?“ povedal Frankie. „Mike Douglas, ktorého sledujú milióny.“ Moderátor zatiaľ ukazoval rôzne veci rozložené na stole: plechovky, príbory, kôpku bielych obálok. Vedľa stola stálo akési miniatúrne koleso šťastia, asi meter vysoké, no namiesto čísel malo na jednotlivých políčkach obrázky: zvieratá, kvety, autíčka. Mattyho mama Irene mohla mať desať či jedenásť rokov, no v zelených zamatových šatách pôsobila staršie. Rovnako aj pre ustarostený výraz na tvári; Mattyho prekvapilo, že sa tak tvárila už v mladom veku. Držala za ruku svojho mladšieho brata, šľachovitého, rozrušeného chlapca, ktorý vyzeral, že by sa z obleku a viazanky najradšej vyvliekol.

„To si ty?“ spýtal sa Matty. „Nevyzeráš tam veľmi šťastne.“

„Ja? Mal si vidieť Buddyho. Ten dostal taký záchvat, že… ale k tomu sa ešte dostaneme.“

Maureen – babka Mo – odpovedala moderátorovi na otázku. Placho sa usmiala. „Nuž, Mike, neviem, či by som použila slovo obdarený. Priznávam, že máme isté zručnosti. Ale verím, že každý človek má schopnosť robiť to, čo my.“

Keď povedala „každý človek“, pozrela sa na Mattyho. Nie do kamery ani na publikum doma pred televízormi – naňho. Oči sa im stretli aj napriek odstupu rokov a elektronickému rušeniu. „Ach!“ zvolal prekvapene.

Ujo Frankie naňho pozrel. „Teraz dávaj pozor. Prichádza moja časť.“

Dedko Teddy moderátorovi hovoril, ako treba mať otvorenú myseľ. „V správnom pozitívnom a žičlivom prostredí je možné všetko.“ Usmial sa: „Zvládnu to dokonca aj deti.“

Moderátor sa neohrabane zohol k Frankiemu: „Povedz nám všetkým, ako sa voláš.“

„Dokážem mysľou pohnúť vecami,“ odvetil. Pri Frankieho nohách bolo vidno čiaru z bielej pásky. Všetci okrem moderátora stáli za ňou.

„To sú mi veci!“

„Volá sa Franklin,“ odpovedala namiesto neho jeho sestra. Moderátor k nej presunul mikrofón. „A ty si?“

„Irene,“ vyslovila opatrne.

„Irene, aj ty máš zvláštne schopnosti?“

„Viem čítať myšlienky. Tak trochu. Viem…“

„Úžasné! Chceš mi prečítať myšlienky?“

Babka Mo položila Irene ruku na plece. „Chceš to skúsiť, srdiečko? Ako sa cítiš?“

„Fajn.“ No nevyzerala tak.

Teddy sa ponáhľal vysvetliť, že Irene je niečo ako „ľudský detektor lži“ alebo vzletnejšie, „virguľa na hľadanie pravdy“.

„Povedzme, že použijeme tieto karty,“ natiahol sa smerom k stolu.

„Ja ich vezmem,“ predbehol ho Mike Douglas. Prekročil bielu pásku a vzal veľký balík nadrozmerných kariet.

„Hajzel,“ zašomral ujo Frankie.

„Prečo?“

„Hneď to uvidíš,“ povedal Frankie.

Teddy na obrazovke povedal: „Sú to obyčajné hracie karty. Mike, teraz ich premiešaj a vyber si kartu, potom ju ukáž do kamery pre divákov doma. Ale Irene ju neukáž.“

Mike Douglas prešiel k jednej z kamier a zdvihol károvú päťku. Trochu s ňou šaškoval, hýbal ňou dopredu a dozadu mimo zaostrenia.

„Nech sa páči, máš možnosť klamať malému dievčaťu,“ povedal Teddy. „Môžeš vrátiť kartu do balíka. Výborne, Mike, výborne. Trochu ich zamiešame… tak, hotovo. Ak dovolíš, vystri ruku. Začnem rozdávať karty, lícom hore. Stačí, ak odpovieš Irene na otázku. Žiadny strach, vždy sa pýta to isté a je to veľmi jednoduchá otázka.“

Dedko Teddy položil kartu na moderátorovu dlaň. Irene sa spýtala: „Pán Douglas, je to vaša karta?“

„Milá slečna, veru nie,“ zaškeril sa do kamery.

„Hovorí pravdu,“ povedala Irene.

„Je to také jednoduché,“ povedal dedko Teddy moderátorovi. „Môžete povedať áno alebo nie, ako chcete.“ Na dlaň mu položil ďalšiu kartu a ďalšiu. Mike pri každej novej karte povedal „nie“ a Irene prikývla. Potom Mike povedal: „Táto je moja.“

„Klamete,“ povedala Irene.

Mike Douglas sa zasmial: „Pristihla si ma. Nebola to piková kráľovná.“

Prechádzali ďalšie karty, pri ktorých Mike zakaždým povedal „nie“, ale pri desiatej Irene pokrútila hlavou.

„Toto je vaša karta,“ povedala.

Moderátor ukázal ruku s kartami do kamery: navrchu ležala kárová päťka. Potom sa otočil na babku Mo: „Čo odpoviete ľuďom, ktorí povedia: ,Ach, karty sú označené a dievča naučili značky!‘“

Babka Mo sa usmiala, bez náznaku hnevu: „Ľudia hovoria všeličo.“ Stále držala Buddyho za ruku. Bol taký drobný, že hlavu mal ledva v obraze.

Moderátor siahol do vrecka saka a vytiahol obálku. „Priniesol som si nejaké obrázky. Každý je jednoduchý geometrický tvar. Túto obálku si nikdy nevidela, pravda?“

Irene vyzerala ustarostene – tak však vyzerala od začiatku šou.

„Pripravená?“ spýtal sa moderátor. Z obálky vytiahol kartu a sústredene sa na ňu zahľadel.

Irene pozrela na mamu.

„Jednoduchý geometrický tvar,“ zopakoval moderátor.

„Nemusíte ju súriť,“ ozvala sa babka Mo.

„Povedz, či klamem,“ pokračoval moderátor, „Je to kruh?“ Irene sa zamračila. „Hm…“

„Je to trojuholník?“

„To nie je fér,“ namietla Irene. „Nemôžete mi klásť otázky. Musíte…“

Ujo Frankie stlačil gombík a obraz zamrzol. „Pozri sa na tú misku.“ Ukázal na malú okrúhlu antikorovú misku.

„Vnútri je voda. Pripravený?“

„Jasnačka,“ odpovedal Matty.

Frankie spustil video. V zábere bola nahnevaná Irene.

„Nerobí to správne. Nedokážem odpovedať áno alebo nie, ak stále…“

Mimo záberu sa ostro ozval dedko Teddy: „Frankie, počkaj, kým sa dostaneš na rad!“

Zdalo sa, že miska na stole sa hýbe, a potom sa roztriasol celý stôl.

Kamera sa otočila na malého Frankieho. Sedel na zemi s prekríženými nohami a uprene sa díval na stôl. Hŕba príborov štrngala a miska sa rozkývala zboka nabok.

„Opatrne,“ napomínal ho dedko Teddy, „opatrne, lebo ju…“ Miska sa ešte väčšmi naklonila, až sa cez okraj preliala voda.

„… vyleješ,“ dokončil dedko Teddy.

„Ježkove oči!“ vykríkol moderátor, „O chvíľu sme späť.“ Zahrala kapela a začala sa reklama.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1995 JÚN

1 MATTY