Tomáš Studeník a Ivan Brezina

VELKÁ KNIHA FUCKUPŮ

Sebrané průšvihy osobností českého byznysu, kultury a života vůbec

Copyright @ 2018 Tomáš Studeník, Ivan Brezina. Všechna práva vyhrazena.

V edici Hvězdy vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2018. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Redakční spolupráce Tomáš Baránek a Vít Šebor

Šéfredaktor Marek Vlha

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Pavel Junk

Ikony Radek Petřík

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Autoři fotografií Šárka Gebhardtová, Anna Pleslová, Andrea Sovová a archiv přispěvatelů

Autor koláže ve fuckupu Nikoly Džokiće Tomáš Břínek (TMBK)

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-velka-kniha-fuckupu]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #fuckupy

© Jan Melvil Publishing, 2018

Více informací také na fuckupy.cz

ISBN 978-80-7555-061-3

Úvod aneb průšvihy jsou solí života

Velké příběhy jsou příběhy velkých nezdarů. Tatík Luka Skywalkera byl Darth Vader. Fuckup. Adama s Evou vyhnal Bůh z ráje. Fuckup. Jiného boha, Steva Jobse, vyhodili z Applu. Fuckup. A Karkulku sežral vlk.

Fuckupy, česky průšvihy nebo ještě spíš průsery, jsou solí života. Kdyby šlo všechno hladce jako na drátkách, nuda by vládla světu. Říká se, že chybovat je lidské, a odvažuji se tvrdit, že chyby jsou přímo podmínkou lidskosti – lidské inteligence, vynalézavosti, kreativity. Podle amerického filozofa Daniela Denetta je nezdar vůbec nejmocnějším nástrojem lidského myšlení. Nejvýraznějším představitelem „nezdarismu“ je samozřejmě Jára Cimrman. Právě jeho pravděpodobně citoval Thomas Alva Edison, když pronesl slavnou větu: „Neselhal jsem, jen jsem přišel na deset tisíc způsobů, které nefungují.“ Bez pokusů a omylů by totiž nebylo pokroku. Neměli bychom penicilin, žárovku, kardiostimulátor ani Nintendo. Když se budete bát chyb, na tom gauči s televizním ovladačem v ruce nikdy nic nevymyslíte.

Tak proč nám selhání nahání strach? Děti se naopak nezdarů nebojí. Do všech projektů se vrhají po hlavě, bez vizí a plánů, a neřeší, jestli je někdo odsoudí za to, že se jim sesypala věž z lego kostiček. Když pozoruji své dcery, závidím jim. Závidím jim tu bezstarostnost, se kterou se pouštějí do podniků předem odsouzených k bankrotu. Proč jsme my dospělí ztratili tuhle dětskou odvahu? Proč zažíváme hrůzu, když se nám věžičky kariér, firem a společenského statusu sesypou? Proč pak zalézáme pod peřinu a bojíme se vyjít na ulici?

Sir Ken Robinson říká, že za to může škola. Učitel dá jedničku jen bezchybně vyřešené úloze, kdežto chyba je špatně a podtrhuje se červenou barvou, aby si dítko zapamatovalo, že chyby do správného života nepatří. A my rodiče taky přispějeme svou troškou. „Honzíčku, za trojku bonbonek nedostaneš!“ Výsledkem je společnost, pro kterou selhání představuje tabu. Chceme ale národ poseroutků, kteří se bojí něco dělat, aby to náhodou nepokazili? Šlo by změnit školství, ale to se nestane ze dne na den. Změnit naštěstí můžeme i sebe, ovšem bolí to. A jak jinak začít než tím, že budeme o neúspěchu otevřeně mluvit a psát?

Kromě obavy z poklesu naší společenské či profesní prestiže nám nezdar intuitivně signalizuje hloupost. Kdo chybuje, je přece hloupý, to dá rozum! Ale nenechme se zaslepit lidovou moudrostí. Hloupost není tak hloupá, jak na první pohled vypadá. Jako hloupé vypadaly na začátku všechny geniální nápady. Film Forrest Gump, jeden z nejvýdělečnějších snímků v historii, odmítla řada producentů s tím, že se přece nikdo nevydrží dvě hodiny koukat na mentálně postiženou postavu. Nikdo nechápal, proč budovat Google v době, když už byla na trhu dvacítka vyhledávačů včetně Yahoo!. V roce 2010 si byli analytici jistí, že čerstvě představený iPad nikdo nepotřebuje. Twitter byl za blbost označen přímo programátory, kteří jej měli za úkol vytvořit. Telefon, automobil, rádio či satelity, to vše bylo nejprve odsouzeno jako pitomost. A výzkum zdánlivě hloupých nápadů pomohl geniálnímu astrofyzikovi a podivínovi Fritzu Zwickymu předpovědět před více než osmdesáti lety existenci temné hmoty ve vesmíru, neutronových hvězd či efektu gravitační čočky.

Časy se mění a Stupid is the new Smart. Chyby už v několika globálních firmách patří k náborovým kritériím manažerů. „Všechno se ti daří? Děkujeme, nemáme o tebe zájem.“ Od roku 2018 můžete na slavné curyšské technice, která se pyšní dvaatřiceti nositeli Nobelovy ceny včetně Alberta Einsteina, absolvovat celoroční kurz Science of Failure, vědy o selhání.

Mým kamínkem do počínající laviny jsou Fuckup Nights, večery průserů, kde se mluví o nezdarech otevřeně, opravdově a hlavně veřejně. Tahle zdánlivě perverzní setkání jsem objevil před pěti lety v Mexiku. Parta kamarádů už měla dost všech těch „úspěšných“ instantních milionářů, jejichž tváře vidíme dennodenně na titulních stranách časopisů. Jak to, že ze všech médií prýští úspěch, když se nám vlastní životy sypou, projekty nevycházejí a dluhy jen rostou? Mexičani se rozhodli nalít si čisté tequily: takhle to prostě nechodí. Pozvali své známé do baru a před nimi tam na sebe práskli, co se jim nepovedlo.

A chytlo se to. Dnes se podobné večery, kde vystupují zdánlivě úspěšní boháči, olympionici či celebrity, konají ve více než třech stovkách měst včetně Prahy a dalších osmi míst v České republice. Měl jsem tu čest zatím poznat přes dvě stovky odvážlivkyň a odvážlivců, kteří se nebáli přiznat se veřejně k vlastním neúspěchům a o tyto lekce se podělit s těmi, na které někde možná číhají podobné překážky.

S víc než čtyřicítkou těchto příběhů se setkáte na následujích stranách. Dočtete se o selháních z mnoha sfér lidské činnosti: podnikání, kariérního růstu, umění, zdraví, sportu či partnerských vztahů. Narazíte přitom na nezdary pokrývající širokou škálu závažnosti. Od úsměvných „hickups“ neboli zaškobrtnutí, jak je pokřtila koučka Kristen LaRonca Parpel, až po pořádné „fuckups“, echt průsery, které nenávratně ubližují vám i vašim nejbližším. Staccata přehmatů, pro která razím termín „sraccato“, se střídají s vleklými selháními neboli „tépéčky“ – táhlými průsery.

Pokud bychom si hráli na Carla Linného, mohli bychom Velkou knihu fuckupů klasifikovat jako mozaiku nekompatibilních fragmentů prkotin, anekdot a dramat, slepenou leitmotivem rezistence světa vůči snaze jedince podmanit si jej. Jinak řečeno, je to guláš. Ale snad se v něm neutopíte. Rozdělili jsme jej do několika tematických talířů a zahustili jsme ho jíškou exkurzů, které vám dodají munici jak do odborných disputací na filozofických fakultách, tak do vulgárních argumentačních přestřelek v nádražních nonstopáčích. Příběhy jsme vybrali záměrně tak, aby „každá pes, jiný ves“. Právě tak totiž byly předneseny během posledních čtyř let na českých Fuckup Nights. Tady máš mikrofon, deset minut a pochlub se, cos podělal. Ne vždy na podiu Lucerny zazní osudový epos. Ale je to ze života a naživo.

Tato kniha je lék. Dokazuje, že lejno na chodníku přitahuje nejen vaše křusky, ale také lakýrky a podpatky těch, do kterých byste to nikdy neřekli. Pokud se fuckupy nepřihodily vám samotným, stávají se najednou balzámem na duši. Malé přeslapy příjemně podrbou. Prohry přinutí navýšit sázky. A velké životní tragédie druhých vám dodají chuť do života.

A pokaždé, když z někoho bude zářit jen oslňující úspěch a nic než úspěch, vzpomeňte si na slavný obraz Reného Magritta, na němž je namalována dýmka s nápisem „Toto není dýmka“. Obraz úspěchu, který se vám snaží vnější svět natlačit do šedé kůry, není úspěch. Úspěch, jak říká Winston Churchill, je umění jít od nezdaru k nezdaru bez ztráty nadšení.

A nadšení potřebujeme v dnešní době všichni.

TOMÁŠ STUDENÍK, PIRAN, ZÁŘÍ 2018

Kniha jako matcha tea

Od organizátora večerů Fuckup Nights Tomáše Studeníka jsem coby editor dostal hrubé přepisy vystoupení jednotlivých účastníků. Příběhy svých životních průšvihů a karambolů vyprávěli na pódiu, ztrémovaní a svázaní agorafobií, nebo naopak adrenalinově nakopnutí přítomností publika, každý podle své nátury. Ty příběhy mají velký rozkmit, od vážných nemocí a úmrtí blízkých osob až po úsměvné banality. Každý jsme jiný, a právě v tom spočívá krása a přitažlivost těch vyprávění: co někomu připadá jako zásadní malér, tomu se jiný zasměje, a naopak. Navíc se v tom projevuje i „syndrom hospodského stolu“. Zatímco někdo strhne bezpointovou banalitou, kterou umí skvěle podat, jiný má sice silný příběh, ale vypráví ho plytce, unyle a rozbahněně.

Jako editor jsem musel proplout mezi Skyllou a Charybdou. Věděl jsem, že na rozdíl od návštěvníka Fuckup Nights je čtenář knihy v nevýhodě. Chybí mu mimotextové interpretační kódy: neslyší tón hlasu vypravěče, nevidí jeho vzhled, styl oblečení ani gestikulaci, nemůže se ho dodatečně v předsálí na nic zeptat… Čtenář má prostě k dispozici jen samotný text, nic jiného.

Pokud navíc člověk nepíše, ale mluví, nestíhá se stylizovat a hrát si na chytřejšího, než ve skutečnosti je. Nemá čas ani hlídat, aby jeho projev šel významově odněkud někam a obsahoval vše podstatné pro pochopení souvislostí. Na pódiu existuje jenom Tady a Teď. Přepisy vyprávění z Fuckup Nights byly proto často nepřehledné, významově zašmodrchané a místy i nelogické. Jako editor jsem jim musel dát jasnou narativní linku a ze sekundárních zdrojů doplňovat různé dovysvětlující informace, bez kterých by se v tom jinak čtenář utopil. Šlo mi o to, aby se výsledné příběhy hezky četly. Často jsem si přitom vzpomněl na slavný výrok filozofa Ladislava Klímy: „Proč tu jsi? Proto, abys koňské koblížky sbíral a z nich dle možností dělal diamanty.“

Na druhou stranu jsem se ale snažil co nejvíc zachovat individuální osobitost jednotlivých vypravěčů a originalitu jejich vyprávěcích postupů. Když čtu nějaký publicistický nebo literární text, užívám si právě to, co je na něm „jiné“: různý výběr slov, různou větnou a myšlenkovou stavbu, různou schopnost pointy… Prostě to, co jednoho autora odlišuje od druhého. Všimněte si, že ti nejlepší literáti často promyšleně pracují s kýčem, sprosťárnami, exaltovaností nebo každodenností – tedy s tím, o čem nám na základní škole bůhvíproč namluvili, že to do veřejného psaného projevu nepatří. Stačí si přečíst třeba Magorovy labutí písně Ivana Martina Jirouse, Celý život: výbor z deníků 1948–1884 Jana Zábrany, Sterneho Život a názory blahorodého pana Tristrama Shandyho, Haškova Švejka nebo Cholupický den Ladislava Klímy.

Prolínání vysokého a nízkého a kontrast různých významových rovin je právě to, co dává silnému vyprávění jeho sílu. Jako editor jsem se to tedy snažil v textech co nejvíc zachovat i za cenu, že se snad některý z čtenářů urazí, popudí nebo se bude cítít rozhozen. Kastroval, česal a osekával jsem jen to, co bylo nezbytně nutné. Když pak knihu před odchodem do tisku lektoroval Tomáš Baránek, lehce šokovaně napsal: „Hustota emocí a divoké literárnosti, ale taky vulgarit, banalit i klišé (která jsou ale autentická a patří tam) na jeden cm čtverečný knihy je pro mě jako nakladatele našeho typu literatury docela silné kafe – spíše matcha tea. Zvykám si, a čím víc se k těm textům vracím, vlastně si to i víc a víc užívám… A naštěstí máme chytré čtenáře.“

Takže příjemné chvíle s matcha tea, přátelé.

IVAN BREZINA, KRUH U JILEMNICE, ŘÍJEN 2018

KARIÉRA

Občas si naordinujte osobní rpůst

Jak jsem v Togliatti neopravil Ladu

Pavel Jechort

Na konci roku 2014 jsem měl všeho dost. Po čtyřech letech v marketingu pojišťovny Allianz jsem cítil, že už nemám z čeho dávat. Ty nejlepší nápady byly ty tam a přišel čas zvednout kotvy. Ve stejné době do mě začal hučet kamarád s nabídkou práce kdesi v Togliatti. Znělo to jako šílenost. Odstěhovat se do Ruska, 800 kilometrů jihovýchodně od Moskvy, a začít pracovat pro automobilku Avtovaz (Žiguli, Lada), která byla v mé hlavě spojena s věcmi, k nimž, slovy Davida Kollera, „už se nechcem nikdy vracet“. S kamarádem jsme se několikrát potkali a já poslouchal, že je to šance jak hrom. Prý budeme dělat přímo pro velkou hvězdu, švédského manažera Bo Anderssona, peněz jako želez, a ty zkušenosti! Jednoho večera, už trochu pod vlivem, jsem souhlasil. Zde přichází má první rada: pokud vám něco přijde šestkrát jako blbost a jednou jako dobrý nápad, je to pořád blbost.

Střet s ruskou realitou

V únoru 2015 jsem přistál v Samaře, povolžském městě nedaleko Togliatti. Venku třicet pod nulou, vše vypadalo velmi sovětsky. Od tehdejšího generálního ředitele Avtovazu Bo Anderssona jsme dostali za úkol zmapovat činnost marketingového oddělení, včetně personálního a procesního auditu. Dalším krokem mělo být nastavení nové zaměstnanecké struktury a příprava marketingu na úkoly další pětiletky. Rusko totiž obsadilo Krym, cena ropy klesala a začaly docházet peníze nutné ke každoroční sanaci miliardových ztrát automobilky, takže bylo třeba začít prodávat.

Až potud šlo o standardní zadání, byť v sovětských kulisách. Za dveřmi moderní kanceláře ovšem čekal ruský svět. Začal jsem vést pohovory s desítkami lidí denně. Znalost angličtiny byla naprosto zbytečná, protože Rus hovoří zásadně jen rusky, a tak jsem začal oprašovat kusé znalosti ze základní školy. Přidělený překladatel fungoval velmi volně – co jsem nevyrozumněl, bylo ztraceno. Ne že by toho bylo mnoho, protože většina místních dělala plus minus to samé. Kus tohohle, kus onoho, ideálně jen podle chuti a s typicky ruským (ne)smyslem pro detail.

Vymyslel jsem novou strukturu a navrhl propustit ty, kteří mi přišli nevhodní i na ruské poměry. Bylo mi řečeno, že propouštět se nebude. Zaměstnanost je prý tím, o co jde především. Avtovaz je strategický podnik, takže se hemží lidmi z kontrarozvědky (FSB). Potvrdilo to mou obavu, že část z mých kolegů má ještě jedno zaměstnání. „Dobře, propouštět se nebude,“ říkal jsem si.

Mrkli jsme se na procesy a začali tam, kde se točí peníze. Připravit mediální tendr se zdálo být relativně jednoduché. Nad pivem Žateckij gus (prý echt česká značka) jsem se ale dozvěděl, že přerozdělovat v přepočtu 1,5 miliardy korun dle nového schématu není vůbec vhodné. Jako že FSB, lidi kolem Putina a tak vůbec…

Jako Napoleon v Moskvě

Když nemůžete dělat nic s lidmi ani se zdroji, zbývá produkt. S českou partou jsme vyrazili do autosalonu Lada. „Až to projedeme, pochopíme, proč Rusové ta auta mají rádi,“ říkali jsme si. „Vymyslíme něco, co je utvrdí v myšlence, že činí správně. Pravda, vozy to od pohledu nejsou úplně nejnovější. Ale ruské silnice vyžadují specifický přístup…“

Každé ze zkoušených aut táhlo buď na jednu, nebo na druhou stranu. Motory netáhly vůbec, vše vrzalo a předváděcí technik zaháněl poruchy úderem pěsti. Do kanceláří jsme odcházeli mlčky, i proto, že ve dvaceti pod nulou se stejně nedá moc mluvit. Grafik si vzal do hlavy, že se ho Lada Priora pokoušela zabít, a víckrát už z Prahy nedorazil. Ještě že naše kampaň měla být na úplně nové vozy Lada Vesta, prý důkaz, že i v Rusku se dá vyrobit dobré auto. Tento model získal v crash testech skvělou jednu hvězdičku a na evropské silnice se prozatím nechystal.

Po dvou měsících naplněných prací a létáním na otočku domů jsem se cítil jako Napoleon marně čekající na bitvu v prázdné Moskvě. Za sebou jsem měl tuny tabulek a prezentací, ale nula změn k lepšímu. Rusové nás buď ignorovali, nebo rozjížděli partyzánské akce. Došlo mi, že je konec. I když máte zadání od nejvyššího manažera ve firmě, jste k ničemu, pokud okolí nespolupracuje.

Inventura zisků a ztrát

Naučil jsem se pít po rusku. Vodka tam chutná jinak a ráno sice potíte alkohol, ale fungujete. Trik je nezapíjet vodku vodou, ale zajídat. Rusové na téhle dokonalé taktice dřou po generace a vzhledem k pracovnímu nasazení na to mají času a energie dost a dost. V pět ráno jsem se koupal ve Volze v místě, kde má šířku osm kilometrů. Viděl jsem všechny válečné filmy o Rudé armádě (v místní televizi nic jiného neběží). Tam, kde v Čechách uprostřed parku stojí plastika Olbrama Zoubka, mají v Togliatti tank nebo samohybné dělo. Na poli za městem leží ponorka. Vážně!

Jak pro Napoleona v říjnu 1812, tak i pro nás přišel čas odtáhnout. Po půl roce jsme vedení Avtovazu předali všechny plody naší práce a vrátili se domů jako zpráskaní psi. V Rusku jsem přibral čtyři kila a kvůli časovým posunům spal jen pár hodin denně. Játra byla tvrdší a neměl jsem práci.

Co mě Rusko naučilo? Nepracujte pro nikoho, kdo o pomoc nestojí. Když poznáte, že to nejde, hned to zabalte. Buďte připraveni, že jen mizivé procento firem a lidí vám skutečně naslouchá. Nejdůležitější poznání je, že existují věci, které navzdory americkým filmům nezměníte. V Česku jsem dnes spokojený – i přes to všechno, co tu děláme špatně. Nebýt Ruska, nejsem tam, kde jsem. Takže vlastně spasíba…

PAVEL JECHORT (* 1977) pracoval na různých marketingových pozicích ve firmách, jako je Plzeňský Prazdroj, Stock Plzeň, Japan Tobacc nebo Allianz. Dnes je výkonným ředitelem společnosti PFP, poskytující online vyhledávač a srovnávač produktů v oblasti domácích financí Suri.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Úvod aneb průšvihy jsou solí života

Kniha jako matcha tea

Kariéra

Pavel Jechort – Jak jsem v Togliatti neopravil Ladu

Vztahy a rodina

Byznys

Zdraví