Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Erin Watt: Jediná maličkost

Vydání první

Copyright © 2018 by Timeout LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2230. publikaci

Přeloženo z anglického originálu One Small Thing, vydaného nakladatelstvím HARLEQUIN®TEEN v roce 2018

Český překlad © 2018 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Zuzana Řeháková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0984-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0985-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Erin Watt

Jediná maličkost

1. kapitola

„Ahoj, pejsku.“ Směju se, zatímco Morgan, pes rodiny Rennickových, uhání přes trávník a skáče mi na khaki kalhoty.

„Morgane, hned sem pojď,“ křičí vyčerpaná paní Rennicková. „Promiň, Lizzie,“ omlouvá se, zatímco se ode mě bez úspěchu snaží odtáhnout velkého černého psa. Je malá a on tak velký, až jsou skoro stejně vysocí.

„To nevadí, paní Rennicková. Mám Morgana moc ráda.“ Dřepnu si a poškrábu ho za ušima. Spokojeně štěkne a olízne mi tvář. „A dávám teď přednost jménu Beth,“ připomenu svojí sousedce. Je mi sedmnáct a byla bych moc ráda, kdyby jméno Lizzie skončilo v propadlišti dějin. Bohužel si to podle všeho zatím nikdo nezapamatoval.

„Dobře. Tak tedy, Beth, nepovzbuzuj ho,“ pokárá mě a zatahá za obojek svého psa.

Naposledy ho podrbu za ušima, než ho pustím.

„Tvoje máma se bude zlobit,“ varuje mě paní Rennicková.

Podívám se na bílou košili, kterou mám z práce plnou skvrn od jídla a teď ještě navíc od psích chlupů. „Stejně bych ji musela vyprat.“

„I tak. Vyřiď jí, že se omlouvám.“ Táhne Morgana za obojek pryč. „Slibuju, že na něj příště lépe dohlédnu.“

„To nemusíte,“ ujistím ji. „Jsem s Morganem moc ráda. Za ten trest mi to stojí. Navíc teď už stejně nemáme důvod, proč si psa nepořídit.“ Vystrčím bradu. Důvod, proč jsme nikdy neměli domácího mazlíčka, už tři roky není, přestože to moji rodiče odmítají vzít na vědomí.

Paní Rennicková se odmlčí. Nevím, jestli přemýšlí, zda mi vyhubovat, že jsem tak bezcitná, nebo si povzdechnout, že je moje máma příliš přísná. A protože netuším, kvůli čemu z toho mlčí, raději na ni netlačím.

„Určitě má svoje důvody,“ poví mi paní Rennicková nakonec a mávne mi na rozloučenou. Nechce se do toho plést. Správné rozhodnutí. Taky bych byla raději, kdyby se mě to netýkalo.

Morgan a paní Rennicková zmizí v garáži svého domu. Otočím se a zadívám se k domovu. Kéž bych teď byla kdekoli jinde. Zkontroluju si mobil. Moje nejlepší kamarádka Scarlett se mi zatím neozvala. Ráno jsme plánovaly, že se sejdeme, až mi skončí směna ve zmrzlinárně. V pondělí začíná škola. Pro Scarlett končí léto plné zábavy. Pro mě to znamená, že jsem zas o den blíž svobodě.

Protáhnu si krk, snažím se uvolnit napětí, které ve mně při pohledu na náš dům narůstá. Ztěžka si povzdechnu a vydám se domů.

Až na verandu zní tóny „Bad Mood“ od Taylor Swiftové. Máma si donekonečna přehrává všechno, co letělo v roce 2015, Sam Smith, Pharrell a One Direction z dob, kdy One D byla skupina s pěti členy. Zuju si ošklivé černé pracovní boty a kabelu odložím na lavici.

„To jsi ty, Lizzie?“

Zabilo by ji snad, kdyby mi říkala Beth? Aspoň jednou?

Zatnu zuby. „Ano, mami.“

„Prosím, ukliď si ve verandě na svojí straně lavice. Je tam nepořádek.“

Pohlédnu na dané místo. Zas takový nepořádek tu není. Na věšácích visí několik mých bund, na lavici mám komínek knih od Sarah J. Maasové, které si chci už poosmé přečíst, krabičku mentolek, láhev tělového spreje, který mi Scarlett koupila při posledním výprodeji ve Victoria’s Secret, a různé školní potřeby.

Potlačím povzdech, všechno naskládám na knihy od Maasové a vejdu do kuchyně.

„Posbírala jsi to tam?“ zeptá se máma, a ani se neobtěžuje zvednout oči od mrkví, které právě krájí.

„Jo.“ Jídlo nevypadá moc vábně, ale tak je to po práci vždycky.

„Určitě?“

Naliju si sklenici vody. „Ano, mami. Uklidila jsem tam.“

Asi nevypadám moc důvěryhodně, protože odloží nůž a zajde na verandu. O dvě vteřiny později slyším: „Lizzie, říkala jsi, že jsi uklidila.“

Ach jo. Odložím sklenici a zajdu za ní. „Taky že ano,“ vykřiknu a ukážu na úhlednou hromádku školních potřeb a knih.

„A co je tohle?“

Zadívám se na místo, kam ukazuje prstem. Moje kabela zasahuje na místo, které je vyhrazeno jinému členovi naší rodiny. „Co s tím?“

„Tvoje taška visí v Rachelině části,“ vysvětlí. „Víš dobře, že by se jí to nelíbilo.“

„No a?“

„No a? Dej ji pryč.“

„Proč?“

„Proč?“ Zatváří se přísně a vytřeští oči. „Proč? Ty víš proč. Okamžitě ji dej pryč!“

„Já – Víš co? Fajn.“ Natáhnu se kolem ní a přesunu tašku do svojí části věšáku. „Tak. Spokojená?“

Máma stiskne rty. Drží se, aby mi nevyhubovala, ale já v jejích očích stejně vidím vztek.

„Měla bys mít rozum,“ řekne místo toho a otočí se na patě. „A ukliď ty psí chlupy. V tomhle domě nejsou žádná zvířata dovolena.“

Nejradši bych jí něco naštvaně odsekla, slova mi stoupají hrdlem, mám je na jazyku. Musím zatnout zuby tak silně, až mě začne bolet celá čelist. Kdybych to ale neudělala, ta slova by ze mě vypadla. Hodně ošklivá slova. Taková, po kterých bych působila lhostejně, sobecky a žárlivě.

A možná to všechno taky jsem. Možná že jo. Jenže jsem taky ta, která je ještě pořád naživu. Copak na tom nezáleží?

Bože, nemůžu se dočkat, až odmaturuju. Nemůžu se dočkat, až odejdu z tohohle domu. Nemůžu se dočkat, až vypadnu z tohohle pitomýho, strašnýho, podělanýho vězení na svobodu.

Trhnu za košili. Knoflík povolí a spadne na vydlážděnou podlahu. Tiše zakleju. Budu muset mámu poprosit, aby mi ho přišila, protože mám jenom jednu pracovní košili. Ale co, kašlu na to. Komu na tom záleží? Komu záleží na tom, jestli mám čistou košili? Zákazníci ve zmrzlinárně se holt budou muset dívat jinam, jestli jim tááák strašně vadí psí chlupy a čokoládová poleva.

Strčím špinavou košili do koše a rovnou si svleču i kalhoty. Do kuchyně vejdu jen ve spodním prádle.

Máma znechuceně zamručí.

Právě se chystám vyrazit po schodech nahoru, když koutkem oka zahlédnu na kuchyňské lince štos bílých obálek. Jsou mi povědomé.

„Co je to?“ zeptám se opatrně.

„Tvoje přihlášky na vysoké školy,“ odpoví, hlas má prostý všech emocí.

Sevře mě hrůza. Žaludek se mi obrátí, zatímco zírám na obálky a na jejich ručně nadepsané adresy. Co tu dělají? Doběhnu k nim a prolistuju je. Univerzita Jižní Kalifornie, Miamská univerzita, Státní univerzita San Diego, Bethune-Cookmanova univerzita.

Stavidla emocí, které jsem se snažila udržet, se náhle protrhnou.

Praštím do hromádky obálek. „Proč je tu máš?“ vyhrknu. „Strčila jsem je do schránky.“

„A já je odtamtud vyndala,“ odpoví máma, aniž by odtrhla pohled od mrkví před sebou.

„Proč? Proč bys něco takového dělala?“ Cítím, že se každou chvíli rozpláču, což se stává vždycky, když se rozzlobím nebo rozruším.

„Proč ses na ně vůbec hlásila? Stejně na žádnou z těch škol nepůjdeš.“ Natáhne se po cibuli.

Položím jí ruku na zápěstí. „Jak to myslíš, že nepůjdu na žádnou z těch škol?“

Moji ruku setřese a chladně a odměřeně se mi zadívá do očí. „Školné ti platíme my, což znamená, že půjdeš tam, kam ti řekneme – na Darling College. A ani nemusíš žádat, aby ti poslali přihlášku. Už jsme ti ji vyplnili. Někdy v říjnu by tě měli přijmout.“

Darling je jedna z těch internetových vysokých škol, kde se dá titul koupit. Není to skutečná vysoká. Titul z Darlingu nebere nikdo vážně. Když mi během léta oznámili, že chtějí, abych tam nastoupila, myslela jsem, že to je nějaký vtip.

Zůstanu na ni zírat s pusou dokořán. „Darling? Vždyť to není ani skutečná vysoká. To je –“

Mávne nožem. „Konec diskuze, Elizabeth.“

„Ale –“

„Konec diskuze, Elizabeth,“ zopakuje. „Děláme to pro tvoje vlastní dobro.“

Zůstanu na ni zírat. „Chcete mě tu držet i během studia na vysoké a pro moje vlastní dobro? Titul z Darlingu nemá ani cenu papíru, na kterém je vytištěný!“

„Žádný titul nepotřebuješ,“ oznámí mi máma. „Budeš pracovat v tátově železářství, a až tvůj otec odejde do důchodu, obchod po něm převezmeš.“

Zamrazí mě. Panebože. Oni mě tu chtějí navěky uvěznit. Nikdy mě nenechají odejít.

Moje sny o svobodě právě zhasly jako plamen svíčky.

Slova ze mě vypadnou. Nechci je říct, ale hráz ve mně povolí.

„Je mrtvá, mami. Je mrtvá už tři roky. Ona se nevrátí jenom proto, že mám tašku v její části věšáku. Nevstane z mrtvých jenom proto, že bych si pořídila psa. Umřela. Je mrtvá!“ zaječím.

Plesk.

Její ruku ani nevidím. Udeří mě do tváře. Její snubní prsten mi protrhne ret. Překvapí mě tím natolik, že zmlknu, což tím samozřejmě taky zamýšlela.

Vytřeští oči. Zíráme na sebe a jen lapáme po dechu.

Vzpamatuju se jako první a vyběhnu z kuchyně. Rachel je sice mrtvá, ale její duch je v tomhle domě živý víc než já.

2. kapitola

„Já tam nechci.“ Scarlettin rozhodný tón ani na okamžik nezakolísá. Už dvacet minut se na benzince dohadujeme o tom, co podnikneme, a moje nejlepší kamarádka nechce ustoupit.

Stejně jako já. Tvář mě ještě pálí po mámině facce.

Holky, které nás pozvaly na párty, se opírají o černý džíp se staženou střechou a soudě podle výrazu v jejich zmalovaných obličejích jsou docela otrávené. Tmavovlasý kluk za volantem vypadá netrpělivě. Překvapuje mě, že na nás ještě pořád čekají. Vždyť se ani neznáme. Než nás pozvali, mluvili jsme spolu sotva pět vteřin poté, co jsem té blondýně pochválila blůzu.

„Fajn, tak nechoď,“ odpovím Scarlett.

V hnědých očích se jí objeví úleva. „Aha, super, dobře. Takže nejdeme?“

„Ne, ty nejdeš.“ Zvednu bradu. „Já jo.“

„Lizzie –“

„Beth,“ přeruším ji ostře.

Neujde mi, že se jí v očích podrážděně zablýsklo. „Beth,“ opraví se a tu jednu slabiku protáhne, jako by jí nebylo příjemné ji vyslovovat.

Stejně jako moji rodiče si i moje nejlepší kamarádka ještě pořád nezvykla na moje nové jméno. Scarlett si ani nemyslí, že je Lizzie dětinské jméno – Mnohem dětinštější je začít si říkat úplně jinak poté, co ti všichni celý život říkají Lizzie! zněla její odpověď poté, co jsem oznámila, že počínaje letošním létem jsem Beth. Jenže jí se to mluví. Scarlett je naprosto parádní jméno. Kdo by si ho chtěl měnit?

„Vždyť ty holky ani neznáš,“ poznamená Scarlett.

Znovu pokrčím rameny. „Tak je poznám.“

„Beth,“ vydechne nešťastně. „No tak.“

„Prosím, Scar,“ opáčím stejně nešťastně. „Potřebuju to. Po tom, co se dneska stalo, se potřebuju na chvíli bavit a na nic z toho nemyslet.“

Pookřeje. Ví o té facce i o zradě ohledně mých přihlášek – od chvíle, co jsem dneska večer dorazila k ní domů, jsem nemluvila o ničem jiném. Myslím, že to je jeden z důvodů, proč navrhla, ať se projedeme. Už měla mých stížností po krk.

„Já vážně nechci jít,“ přizná. „Ale taky nechci, abys tam šla sama.“

„Nic se mi nestane,“ slíbím jí. „Půjdu tam jen na pár hodin, obhlídnu to tam a pak se vrátím k tobě a až do rána se budeme cpát zmrzlinou.“

Protočí panenky. „Zmrzlina je celá tvoje. Já jsem až do pondělí na dietě. Chci být první den čtvrťáku co nejhezčí.“

Čekající džíp zatroubí. „Hele! Tak jedeme!“ křikne řidič.

„Měj se, Scar,“ vyhrknu. „Nech mi odemčeno, jo?“ Než stihne něco namítnout, rozběhnu se k džípu. „Už jdu,“ povím holkám, protože jestli neudělám něco, co naprosto odporuje pečlivě vypracovanému plánu mých rodičů, asi vybouchnu. Zbydou po mně jenom kousky. Tak se teď cítím – jako kousky, které moji rodiče poskládali dohromady.

„No konečně,“ zabručí jedna z nich, zatímco ta druhá vyfoukne zářivě růžovou žvýkačkovou bublinu.

„Beth!“ křikne Scarlett.

Ohlédnu se přes rameno. „Rozmyslela ses?“

Zavrtí hlavou. „Jenom buď opatrná.“

„Budu.“ Nasednu na zadní sedačku vedle blondýny. Její kamarádka se posadí na místo spolujezdce a řidiči něco zašeptá do ucha. Nakloním se ke dveřím a znovu oslovím Scarlett: „Jestli budou volat naši, řekni jim, že spím. Vrátím se za pár hodin. Slibuju.“

Pošlu jí pusu. Na okamžik zaváhá, ale pak předstírá, že ji chytila, a připlácne si ji na obličej. Potom zamíří ke svému autu a kluk za volantem džípu nastartuje. Vyrazíme z parkoviště čerpací stanice.

Vítr mi cuchá vlasy a nazvedává je. Vyjmenovávám si všechny hříchy, které jsem právě spáchala.

Přijala jsem pozvání na večírek od lidí, které ani neznám.

Jedu na párty do sousedního města, do čtvrti, kde by člověk rozhodně nenašel žádné bílé plaňkové ploty a jabloně jako v mém hezkém a bezpečném domovském městě.

Nastoupila jsem do auta k úplně cizím lidem. To je asi ten největší hřích. Moji rodiče mě pošlou do kláštera, jestli se o tom někdy dozvědí.

Ale víte co?

Mně. Je. To. Putna.

Oznámili mi, že očekávají, že s nimi budu bydlet i během studia na vysoké. To znamená válku.

Celý život jsem se cítila jako uvězněná, tížila mě všechna jejich pravidla a paranoie a strach. Je mi sedmnáct. Mám se na čtvrťák na střední těšit. Mám být obklopená přáteli a chodit s hezkými kluky a užívat si života. Říká se, že odtud to jde už jenom z kopce, a to je depresivní, protože jestli jsou tohle ty nejlepší roky mého života, o kolik horší to odteď bude?

„Jak se vlastně jmenuješ?“ zeptá se blondýna.

„Beth. Ty?“

„Ashleigh, ale klidně mi říkej Ash.“ Ukáže dopředu. „Tohle je Kylie a Max. Chodíme na Lexingtonskou střední. Letos nastupujeme do třeťáku.“

„Já do čtvrťáku na Darlingu,“ povím jí.

Na rudě namalovaných rtech se jí objeví úšklebek. „Aha, fajn, jsi holka z Darlingu.“

Naježím se. „Ne všichni na Darlingu jsou bohatí, víš?“ Nelžu, moje rodina rozhodně není tak bohatá jako jiné ve městě. Na našem středostavovském předměstí je ale klid a bezpečno.

Párty se koná v Lexington Heights – nebo Lexu, jak tomu říkají místní – ve čtvrti, kde žije pracující třída, domy jsou menší, lidé chudší a děti divočejší. V Darlingu vám nabídnou koks, éčko a hašiš. V Lexu to bude spíš piko.

Moji rodiče by zešíleli, kdyby věděli, kde se právě nacházím. Scarlett málem dostala panický záchvat, když jsme dneska večer musely v Lexingtonu zastavit kvůli tankování.

„A co děláš v sobotu večer v Lexu?“ Kylie se otočí z přední sedačky, aby mě oslovila. „Chceš se zkalit?“

Pokrčím rameny. „Spíš jenom pobavit, než začne škola.“

Max zařičí: „To je holka podle mýho gusta! Jak že se jmenuješ, krasavice?“

„Beth,“ zopakuju.

„Beth.“ S jednou rukou na volantu ke mně natáhne druhou paži. „To chce placáka, Bethie. Pořádně to rozjedem.“

Rozpačitě si s ním plácnu a přinutím se k úsměvu. Najednou mě začne mrzet, že jsem tam Scarlett nechala, ale pocit viny potlačím, až ho pohřbím hodně hluboko. Navíc jí přece nevadilo, že pojedu, ačkoli asi tak úplně nechápe, proč jsem to musela udělat. Scar má skvělé rodiče. Jsou to zábavní pohodáři, kteří jí dopřávají tolik svobody, že sama neví, co s ní.

Chápu to. Opravdu. Vážně jo. Máma s tátou přišli o dceru. Já jsem přišla o sestru. Všichni jsme měli Rachel rádi a všem nám chybí, nejvíc ze všeho mně. Jenže nehoda mojí sestry byla právě tohle – nehoda. A člověk, který za ni byl zodpovědný, svému trestu neušel. Nic víc přece žádat nemůžeme. Rachel se nikdy nevrátí – tak to v životě nefunguje. Spravedlnosti ale bylo učiněno za dost, nic víc se dělat nedá.

A já pořád žiju. Žiju a chci žít.

Copak je to tak hrozné?

„Jsme tu!“ oznámí Ashleigh.

Max zaparkuje na druhé straně ulice před malým domem s bíle natřenými trámy a přerostlým trávníkem, po kterém právě dupe hromada puberťáků. Láhve piva a brka marjánky jdou z ruky do ruky, jako by nikomu nezáleželo na tom, jestli kolem projede policejní hlídka.

„Komu to tu patří?“ zeptám se.

„Jednomu klukovi jménem Jack,“ odpoví Ash nepřítomně. Mává na nějaké holky na trávníku.

„A jeho rodiče jsou doma?“

Kylie si odfrkne. „Hm. Ne.“

Tak dobře.

Vystoupíme z džípu a vydáme se davem ke dveřím. Kylie a Max zmizí hned, jak vejdeme dovnitř. Ashleigh se mě dál drží. „Zajdeme si pro pití!“ oznámí mi.

Sotva ji slyším přes ohlušující hip-hopový song, který otřásá zdmi domu. Je tu plno lidí, ve vzduchu se vznáší směs parfémů, tělových sprejů, potu a zvětralého piva. Takovouhle společnost obvykle nevyhledávám, ale basy tu duní a lidi vypadají docela přátelsky. Napůl čekám, že se tu do sebe kluci pustí holými pěstmi a párečky si to začnou v koutech rozdávat, ale ve skutečnosti se tu hlavně tancuje a popíjí a hlasitě povídá.

Ash mě zavede do kuchyňky s vybledlými tapetami a skříňkami potaženými linem. U otevřených síťových dveří postává skupinka kluků, kteří si předávají brko.

„Harley!“ vyjekne nadšeně, vrhne se ke klukům a jednoho z nich obejme kolem krku. Kluk odstoupí od skupinky. „Panebože! Kdy ses vrátil?“

Kluk ji zvedne do vzduchu a trochu uslintaně ji políbí přímo na pusu. Asi je zhulenej, protože oči má skoro zavřený. Rozpačitě se opřu o linku a předstírám, že sem patřím. Tohle přece chci, připomenu si. Užít si párty, ze které by moji rodiče zešíleli.

„Přijeli jsme včera pozdě v noci,“ říká kluk právě. „V Chicagu jsme se zastavili na večeři a zbytek cesty vzali na jeden zátah. Marcus říkal, že by raději jel celou noc, než platil přespání v motelu.“

„Měl jsi mi hned ráno zavolat,“ postěžuje si Ash.

Obejme ji kolem ramen. Je to její přítel? Nepředstavila nás, takže netuším.

„Probudil jsem se teprv před hodinou,“ zasměje se Harley. „Jinak bych zavolal.“ Přimhouří oči. „Už ses viděla s Lamarem?“

„Ne. A ani to nemám v plánu.“

„Tonya říkala, že ho včera večer viděla s Kelly v herně.“

„To se Kelly má. Nemůžu se dočkat, až tý couře dá Lamar kopačky, stejně jako to udělal Alex.“

Harley. Marcus. Tonya. Kelly. Lamar. Alex.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1. kapitola

2. kapitola