Věnuji své ženě Wendy.

poděkování

Obrovský dík vzdávám své ženě Wendy za neutuchající podporu, víru a nadšení; své britské vydavatelce Krystyně Greenové za odhodlání a ryzí energii, s nimiž propaguje mé psaní; v podobném duchu děkuji americkému nakladateli Jasonu Kaufmanovi a mému německému vydavateli Reinhardu Rohnovi, kteří oba nadšeně prosazují moji práci. Děkuji také Martinu Fletcherovi za vynikající a sympatickou redakci a Penny Isaacové za skvěle provedené korektury; Eleanor Russellové za úžasnou péči a pozornost; dr. Mattu Foleyovi za naše rozhovory o gotickém žánru a Carlu Jungovi; a Sabině Sakařové za to, že mi pomohla s češtinou. Zvláštní dík patří mému českému překladateli Janu Kozákovi, který mi nesmírně pomohl a v nejednom ohledu zašel nad rámec svých pracovních povinností.

Děkuji svým literárním agentům Andrewovi Gordonovi a Esmondu Harmsworthovi a filmovým agentům Georgině Ruffheadové a Joel Gottlerové.

Za přátelství a podporu bych rád poděkoval kolegům spisovatelům Jensi Østergaardovi, Neilu Broadfootovi, Grahamu Smithovi, Therese Talbotové a Douglasi Skeltonovi.

.

Srdce člověka je místo, kde sídlí ďábel;

občas vnímám peklo sám v sobě.

Thomas Browne

(1605–1682)

prolog

Objevení toho hlasu, oné temné osobnosti, bylo jako východ nějakého strašného černého slunce. Vyplnil věžní místnost hradu blyštivou temnotou a jeho zášť se zapouštěla hluboko do hustého, masivního kamene starobylých zdí. Ačkoli byl pacient bezpečně upoutaný na vyšetřovacím lůžku, Viktor si připadal podivně odříznutý a zranitelný. Měl strach. To, co slyšel, nedávalo smysl. To přece nebylo možné!

Viktor si uvědomil, že hlas není jen nějaký fragment pacientovy rozštěpené osobnosti. Tohle bylo něco jiného, něco odjinud. Něco mnohem horšího.

„Cítím tvůj strach,“ řekl pan Hobbs. „Jsem naladěný na strach lidí. Je to energie, která mě obnovuje, a teď mě zrovna obnovuješ ty. Chceš vědět, co si myslím, co cítím. Dovol, abych ti to pověděl: Když jsem je zabíjel – když jsem zabíjel všechny ty lidi, když jsem jim dělal všechny ty strašné věci –, vychutnával jsem si každou vteřinku. Dělal jsem, co jsem dělal, kvůli temné rozkoši, kterou mi to přinášelo. Jejich bolest a jejich strach pro mě byly jako exkluzivní víno.

Obzvlášť se mi líbilo, když na konci žadonili o život. Když to udělali – a nakonec to udělali všichni –, předstíral jsem, že váhám, a v jejich očích jsem viděl slabounkou jiskřičku poslední, zoufalé naděje. Na okamžik jsem jim ji dopřál, a pak jsem jim ji zase vzal. Právě tohle – to zhasnutí úplně poslední naděje, jsem si vychutnával víc než cokoli jiného, víc než zhasnutí jejich života.

Abys věděl, doktore Kosárku, byla to ta chvíle, kdy cítili přítomnost ďábla a prosili Boha, ať přijde a zachrání je před ním. A já je právě v téhle chvíli přiměl, aby konečně prozřeli – aby pochopili, že Bůh tam byl po celý čas s námi.

Tehdy si totiž uvědomili, že ďábel je jen Bůh v nočním hávu.“

Část první

MÍSTO,

K NĚMUŽ JE

PŘIPOUTÁNO

ZLO

1

Na sklonku podzimu roku 1935 byl dr. Viktor Kosárek vysoký štíhlý muž ve věku devětadvaceti let. Pohledný, ne však tím tuctovým způsobem jako většina Čechů: Jeho dlouhý, útlý nos, vysoko posazené, řezané lícní kosti a tvrdý pohled modrozelených očí pod temným vyklenutým obočím a havraními vlasy dávaly tušit starobylou vznešenost. Mnoho mužů v tom věku stále vypadalo jako kluci, avšak Viktor Kosárek díky svým dosti přísným rysům vypadal starší než ve skutečnosti. Aniž by chtěl, budil dojem dospělosti a autority, což mu pomáhalo v jeho práci. Jako psychiatr pokládal za svou profesionální povinnost odhalovat vnitřní tajemství a pouštět světlo do nejtemnějších, nejvíc zaštítěných zákoutí pacientovy mysli. A pravda byla, že pacienti by ona přísně střežená tajemství, nejtemnější zoufalství a touhy nechtěli svěřovat do rukou pouhého chlapce.

Byla noc a pršelo – ledové kapky věstily změnu ročního období –, když Viktor naposledy opustil svůj pronajatý byt. Vzhledem k tomu, že měl spoustu zavazadel a lokálka odjížděla z Masarykova nádraží na Hybernské ulici místo z pražského hlavního nádraží, vzal si taxík. A protože měl tolik zavazadel – velkou truhlu a dva těžké kufry – a protože věděl, jak bývá těžké sehnat nosiče, záměrně přijel na nádraží s třičtvrtěhodinovým předstihem. Udělal jen dobře. Jakmile totiž nevrlému taxikáři zaplatil, ten jenom vyložil zavazadla na chodník před hlavním vchodem a odjel.

Původně Viktor doufal, že ho přijde vyprovodit jeho přítel Filip Starosta a pomůže mu věci odnést, jenže nespolehlivý a stále nespolehlivější Filip se na poslední chvíli omluvil. Proto mu nezbylo než nechat zavazadla na chodníku a jít shánět nosiče, což zabralo dobrých deset minut. Tušil, že nepřítomnost nosičů nějak souvisí s rozruchem v nádražní hale, kde se ozývaly naléhavé výkřiky a řev – Viktor to sice slyšel, ale dovnitř neviděl. Nakonec odchytil mladého, asi šestnáctiletého hlídače s nadměrně velkou červenou plochou čepicí se štítkem; vypadal sice jako střízlík, ale s lehkostí vyhodil truhlu i kufry na vozík.

Právě vjížděli do haly, když na stanovišti, právě uvolněném taxíkem, zastavila Praga Alfa v policejních barvách. Z auta vyskočili dva důstojníci v civilu, v běhu jim zkřížili cestu a vletěli na nádraží.

„Co se to tam děje?“ zeptal se Viktor mladíka, který někde pod volně padnoucí blůzou železničářské uniformy pokrčil rameny.

„Slyšel jsem hrozný křik,“ řekl. „Těsně předtím, než jste mě zavolal. Ale neviděl jsem, kvůli čemu to je.“

Viktor následoval chlapce a svá zavazadla na nádraží. A hned spatřil, že se tam odehrává nějaké drama. Ve vzdáleném koutě haly se, jako železné piliny přitažené k magnetu, shlukl velký dav, jinak zůstal prostor vestibulu téměř prázdný. Viktor si všiml, že dva dorazivší policisté se připojili k množství dalších kolegů, kteří se pokoušeli dav rozehnat.

Někdo skrytý pod chumlem lidí křičel – byl to mužský hlas. Nějaká žena, v tlačenici rovněž neviditelná, zděšeně vřískala.

„Ona je démon!“ hulákal mužův hlas za clonou přihlížejících. „Je to démon, kterého poslal ďábel. Satan!“ Nastala odmlka. Pak naléhavým tónem zaznělo poděšené varování: „Teď je tady – Satan je zde. Satan přišel mezi nás!“

„Zůstaňte tady…,“ přikázal Viktor nosiči. Rychlým krokem zamířil přes nádražní halu a začal rameny rozrážet průčelí davu, který se utvořil v půlkruhu vymezeném policií. Vtom uslyšel nějakou ženu, jak v temném vzrušení šeptá kamarádce: „Myslíš, že je to fakt on? Myslíš, že je to Kožená zástěra?“

Teď už Viktor viděl, odkud řev vychází. Byl to muž a žena. Oba vypadali zděšeně – žena proto, že zezadu ji svíral muž, který jí u hrdla držel velký kuchyňský nůž; muž z důvodů, které znal jen on sám.

„Ona je démon!“ zakřičel muž znovu. „Démon vyslaný z pekla! Podívejte, jak hoří!“

Viktor viděl, že žena je velmi dobře oblečená a vyhlíží zámožně, zatímco její věznitel měl na sobě dělnický oděv, odřenou čapku, košili bez límce, hrubé keprové sako a pytlovité manšestráky. Už na první pohled bylo zřejmé, že nejsou pár, a Viktor tušil, že muž si ženu vybral náhodně. Divoký, těkavý, vytřeštěný pohled mladého muže mu ukazoval na existenciální hrůzu z nějaké schizofrenní epizody.

Jeden z policistů stál u páru blíž než jeho kolegové, ruku položenou na pistoli v pouzdře. Jen ji tam pěkně nechej, pomyslel si Viktor, a nezesiluj jeho pocit ohrožení. Protlačil se přední řadou přihlížejících a dva policisté ho okamžitě a dost hrubě zadrželi.

„Vraťte se!“ zazněl příkaz se slovenským přízvukem. „Proč si vy démoni nemůžete –“

„Jsem doktor Viktor Kosárek z bohnické psychiatrické léčebny,“ ohradil se Viktor a snažil se vykroutit ruce ze sevření policistů. „Jsem klinický psychiatr. Myslím, že tady můžu být ku pomoci.“

„Ach tak…“ Slovák kývl na druhého důstojníka a oba Viktora pustili. „Tenhle je od vás? Utekl?“

„O ničem takovém nevím. Rozhodně to není nikdo z mých pacientů. Ale ať je odkudkoli, očividně prodělává psychotickou epizodu. Paranoidní bludy. Schizofrenii.“

„Pavle!“ zavolal Slovák na policistu, jehož ruka stále spočívala na pouzdře od pistole. „Je tady doktor přes cvoky –“

„Pošli ho sem,“ řekl policista, aniž by spustil oči z věznitele a zajatkyně.

Slovák nechal Kosárka projít.

„Potřebuji, abyste rozehnali dav,“ řekl Viktor tiše slovenskému policistovi, když vyšel z davu. „Obkličují ho. Čím větší je jeho úzkost, tím víc se cítí ohrožený a tím větší nebezpečí hrozí tady paní.“

Slovák kývl a s obnovenou naléhavostí a odhodláním začali s kolegy naléhat na dav, aby se od dramatu vzdálil.

Viktor přešel k policistovi, kterého Slovák oslovil jako Pavla.

„Vy jste cvokař?“ zeptal se, aniž by spustil oči z muže s nožem.

„Doktor Viktor Kosárek. Pracuji jako stážista v bohnické léčebně… Vlastně, pracoval jsem jako stážista v bohnické léčebně,“ opravil se. „Teď jsem na cestě do psychiatrické léčebny Orlí hrad pro choromyslné zločince, kde nastupuji na nové místo. Proto jsem tady na nádraží.“

„Děkuji za váš životopis, doktore – ale řešíme tady poněkud naléhavou situaci.“ Sarkasmus z jeho hlasu se vytratil. „Počkejte – Orlí hrad? To je tam, kde mají pod zámkem ‚Ďáblovu šestku‘? V tom případě by tohle mohl být váš obor. Můžete pomoct?“

„Vynasnažím se, ale pokud trpí opravdu těžkými bludy, nevím, jestli se do něj dostanu.“

„Pokud se do něj nedostanete vy, pak se obávám, že budu muset já.“ Policista si poklepal na kožené pouzdro.

Kosárek přikývl a postavil se přímo před ženu a jejího věznitele. Nejdřív pohlédl ženě do očí.

„Snažte se nemít strach,“ promluvil k ní klidným a vyrovnaným hlasem. „Vím, že je to velmi těžké, ale ať budete dělat cokoli, nevzpouzejte se a nekřičte. Nechci, aby byl emočně rozrušený ještě víc, než už je. Potřebuji, abyste byla statečná. Rozumíte mi?“

Žena malinko kývla, oči vytřeštěné hrůzou.

„Dobře,“ řekl Viktor. Všiml si, že ostrá hrana nože jí nařasila kůži nad krční žilou. Nechybělo mnoho – jen nepatrný pohyb –, aby nepříčetný muž žílu přeřízl. A kdyby to udělal, během pár vteřin by se ocitla tak daleko od břehu života, že už by ji nikdo nezachránil.

Nyní se obrátil k vězniteli a přes ženino rameno se i jemu podíval přímo do očí. Byl to mladý muž, snad jen o několik let starší než Viktor. Jeho oči nebyly o nic méně vykulené a vystrašené než oči zajatkyně a pohled přejížděl okolní prostor. Na nic se nezaměřoval ani se nezdálo, že vidí policisty a nervózní lidi, kteří mezitím ustoupili stranou. Spíš jako by sledoval odvíjející se hrůzy, které nikdo z přítomných neviděl. Něco takového za svou krátkou kariéru Viktor Kosárek viděl již mnohokrát: člověk mentálně obývající zcela jinou dimenzi, zatímco fyzicky zůstával v téhle.

„Jmenuji se doktor Kosárek,“ promluvil jeho hlas klidně a vyrovnaně. „Jsem tady, abych vám pomohl. Vím, že máte velký strach, ale udělám vše, co bude v mých silách, abych vám pomohl. Jak se jmenujete?“

„Ona je démon!“ vykřikl muž.

„Jak se jmenujete?“ zopakoval Viktor.

„Ohnivý démon. Copak to nevidíte? Jsou všude kolem nás. Sytí se z nás. A ji sem poslali, aby vysála mě. Poslal ji ďábel –“

Mladý muž se zarazil a vypadal, jako by náhle zaslechl zvuk nebo ucítil divný smrad. „Je tady –,“ řekl nuceným, naléhavým šeptem. „Ďábel je tady, teď, na tomto místě. Vnímám ho –“

„Vaše jméno,“ řekl Kosárek klidně a laskavě. „Prosím, řekněte mi své jméno.“

Muž s nožem vypadal zmateně, jako by nemohl pochopit, proč ho rozptylují takovými banalitami. „Šimon,“ řekl nakonec. „Jmenuji se Šimon.“

„Šimone, potřebuji, abyste zachoval klid. Velký klid.“

„Klid?“ zeptal se Šimon nevěřícně. „Vy chcete, abych byl klidný? Mezi námi je ďábel. Jsou tu jeho démoni. Ona je démon. Copak je nevidíte?“

„Ne, obávám se, že ne. Kde jsou?“

Šimon vrhl pohled jako světlomet na mramorovou podlahu železniční stanice. „Copak nevidíte? Jste slepý? Jsou všude.“ Najednou vypadal ještě vystrašeněji, ještě nervózněji – opět spatřil něco, čeho byl svědkem jen on. „Ta zem – podlaha – ona je potí. Prosakují z kamene. Láva z útrob země. Pak bublají a pění směrem vzhůru, až získají tvar. Jako tenhle.“ Opět sevřel zajatkyni a ruka s nožem škubla.

„Šimone,“ řekl Viktor, „vy nevidíte, že se vám to všechno plete? Tahle žena není nikdo jiný než žena. Není démon.“

„Zešílel jste? Vy to opravdu nevidíte? Nevidíte, jak se jí na hlavě kroutí ohnivé rohy? Tu lávu v jejích očích? Její železná kopyta rozžhavená doběla? Je to živlový démon. Ohnivý démon. Jen dotýkat se jí tak strašně pálí. Musím ji zastavit. Musím je všechny zastavit. Jsou tady, aby nás vysáli, aby nás všechny spálili, aby nás vzali do ohnivého jezera, kde naše muka nebudou brát konce.“ Zamyslel se nad vlastními slovy, a pak náhle s klidným a uváženým odhodláním řekl: „Mám to: Musím jí uříznout hlavu – to je ono, musím ji uříznout čistě. Je to jediný způsob, jak zabít démona. Jediný.“

Žena, která se dosud ze všech sil snažila řídit Viktorovým pokynem a zůstat klidná, zoufale vykřikla. Kosárek pozvedl ruku, aby uklidnil zajatkyni i věznitele. Uvědomil si, že má co do činění se schizofrenní paranoiou kolosálních rozměrů, že do Šimonovy zmučené mysli nepronikne dřív, než zajatkyni zabije.

Vrhl významný pohled na policistu, který nepatrně přikývl a potichu odepnul chlopeň koženého pouzdra se zbraní.

„Ujišťuji vás, Šimone, tahle žena není démon,“ řekl Viktor. „Jste nemocný. Jste nemocný způsobem, že vás klamou vlastní smysly. Zavřete oči a nadechněte se.“

„Je to ďábel, kdo klame. Velký podvodník zaslepil všechny kromě mne. Jsem nástroj Boží. Když zavřu oči, ďábel se přikrade a odvleče mě do pekla.“ Ztišil hlas, nyní se do něj promítala bolest a děs. „Já jsem Velkého podvodníka viděl. Viděl jsem ďábla a hleděl jsem mu do tváře.“ Vykřikl strašným zoufalstvím. „Sežehl mě svýma očima!“

„Šimone, prosím, poslouchejte mě. Snažte se chápat, prosím. Žádný ďábel není. To všechno, vše, co zažíváte, se děje ve vaší mysli. Vaše mysl – mysl každého člověka – je jako veliké moře, hluboký oceán. My všichni, každý z nás, žijeme své životy tak, že se plavíme na hladině toho oceánu. Rozumíte mi, Šimone?“

Šílenec kývl, ale jeho pohled zůstával šílený, vyděšený.

„Ale pod každým z nás,“ pokračoval Viktor, „se prostírají obrovské temné hlubiny našich osobních oceánů. Někdy v těch hlubinách žijí děsivé zrůdy – veliké strachy a strašné touhy, které podle všeho mohou nabývat skutečnou podobu. Znám tyhle věci, protože s nimi jako lékař celou dobu pracuji. Co se teď děje vám, Šimone, to je veliká bouře na tom oceánu, všechno je rozvířené a zčeřené. Všechny ty temné obludy z hlubin vaší mysli se probudily a vyrazily na hladinu. Chci, abyste se nad tím zamyslel. Chci, abyste pochopil, že všechno, co vás v tuto chvíli děsí, vše, co si myslíte, že vidíte, vytváří vaše mysl.“

„Že jsem obětí klamu?“ Šimon teď mluvil jako zděšené, osamělé dítě.

„Že jste obětí klamu,“ potvrdil Viktor. „Ta žena, kterou držíte, je obyčejná žena. Démon, kterého si myslíte, že držíte, je démon z vaší představivosti. Ďábel, kterého se bojíte, není nic jiného než skrytá stránka vaší mysli. Prosím vás, Šimone, zavřete oči –“

„Jsem obětí klamu –“

„Zavřete je, Šimone. Zavřete je a představte si, jak bouře končí, vody se zklidňují.“

„Oběť klamu –“ Zavřel oči.

„Pusťte tu paní, Šimone. Prosím.“

„Oběť klamu…“ Jeho ruka sklouzla z ženiných ramen. Druhá ruka, která držela nůž, se pomalu odtáhla od hrdla.

„Pojďte!“ zasyčel policista naléhavě na ženu. „Za mnou, dělejte!“

„Oběť klamu…“

Vzlykající žena se rozběhla k policistovi, který ji zavedl za policejní kordon. Jiná žena z davu ji objala a začala ji utěšovat.

„A teď prosím, Šimone,“ řekl Viktor Kosárek mladému muži, který tam stál nyní sám se zavřenýma očima, „odložte ten nůž.“

Šimon otevřel oči. Pohlédl na nůž ve své ruce a znovu zopakoval: „Oběť klamu.“ Vzhlédl s žalostným pohledem. Jeho ruce, jedna pořád svírala nůž, se prosebně natáhly dopředu.

„To je v pořádku,“ řekl Viktor a popošel k němu. „Nyní vám pomohu.“

„Byl jsem oklamán,“ řekl Šimon. Náhle do něj vjela zlost. „Velký podvodník, mistr převleků, Temný – to on mě oklamal.“ Podíval se přímo na Viktora a uchechtl se. „Nepoznal jsem vás. Proč jsem vás nepoznal? Teď už ale vím, kdo jste.“ Šimonův pohled najednou ztvrdl a sršela z něj nenávist. „Teď to vím! Už vím, kdo jsi!“

Seběhlo se to příliš rychle, než aby Viktor stačil zareagovat. Šimon se vrhl na mladého psychiatra, nůž nad hlavou, připravený udeřit.

Viktor ztuhl a prostor okolo něj vyplnily dva zvuky, rozléhající se v kaverně nádražní haly: ohlušující zvuk policejní střelby a Šimonův vřískot, když se vrhl na mladého lékaře s jediným slovem na rtech.

„Ďábel!“

2

Viktor Kosárek měl dojem, že byrokracie a česká mentalita jsou spolu nerozlučně protkané, že přímo vrůstají jedna do druhé. V každém odvětví života i při každém podniknutém kroku musel člověk vždy vyplnit další a další formulář, setkat se opět s dalším úředníkem.

Z telefonní budky na policejní stanici na Benediktské ulici Viktor zavolal novému zaměstnavateli. Řekl profesoru Románkovi, co se přihodilo na nádraží a že policie po něm chtěla, aby vyplnil formulář, pak ještě jeden, takže mu vlak ujel. Vysvětlil, že zavazadla má v úschově na Masarykově nádraží a přijede prvním ranním vlakem. Za nepříjemnosti se hluboce omlouvá.

„Milý synu,“ povzdechl profesor Románek, „tím se netrapte. Je přece jasné, že jste zachránil život mladé ženy. A ten nešťastník, co sehrál v celé tragédii hlavní roli – jak je na tom?“

„Děkuji za pochopení –“ Kosárek se odmlčel. Chodbu vyplnil hluk, kolem budky se naléhavě prohnal shluk uniforem a vzápětí vyletěl naléhavě ven. „Je ve vážném stavu,“ pokračoval po průchodu policistů. „Zatím bohužel stále není jasné, jestli přežije, nebo ne. Policista v obavě o můj život na něj namířil, že ho zastřelí, ale kulka se při průchodu svalstvem na paži hodně zbrzdila, odrazila se od hrudního obratle a vnikla do dutiny břišní. Mladý muž měl velké štěstí, že minula životně důležité orgány, došlo však k rozsáhlému vnitřnímu krvácení. Čas ukáže, jak to s ním dopadne. Pokud přežije, domluvil jsem mu hospitalizaci v bohnické léčebně, až se dostatečně zotaví.“

„Velmi znepokojivá událost. Jen doufám, že vám nevzala chuť pustit se s vervou do práce tady u nás. Čeká vás nový začátek.“

„Vůbec ne, profesore. Velice se těším, až s vámi budu pracovat.“ A říkal pravdu: Profesor Ondřej Románek byl proslulý svými novátorskými, byť někdy kontroverzními metodami. Věřil v uplatnění moderní techniky a připisovaly se mu zásluhy za vývoj nových a efektivních metod léčby mysli.

„Mrzí mě, že na nádraží vás nemohu uvítat osobně.“ Vždy dobře naladěný Románek jako by najednou částečně pozbyl humor. „Vyzvedne vás Herr Doktor Platner. Doktora Platnera budete znát z pohovorů; na Orlím hradě má na starost všeobecnou medicínu. Hans je skvělý lékař a dobrý člověk, ale ve svých názorech bývá někdy trošinku moc důrazný. Prosím vás, nevšímejte si toho. Velice se těším, až se uvidíme.“

„Já také.“

Viktor Kosárek zavěsil a přemítal, co si teď počít. Z podnájmu odešel s tím, že touhle dobou bude už bezpečně usazený na novém pracovišti a novém místě trvalého pobytu. Nemohl se rozhodnout, zda má zavolat Filipovi Starostovi, svému příteli a bývalému spolužákovi z univerzity, a zeptat se, jestli by ho u sebe nechal přenocovat. Jenže Filip ho zklamal už jednou: Viktor zařídil, že předešlý večer, svůj poslední večer v Praze před nástupem na nové místo, stráví se svým starým kamarádem, avšak Filip mu poslal na poslední chvíli telegram, že už je to nad jeho síly a ani ho nemůže vyprovodit na nádraží. Viktora to znepokojovalo. Filip byl mladý a velice inteligentní muž s rovněž inteligentními zálibami a jeho v poslední době stále nevyzpytatelnější chování působilo Viktorovi obavy. Usoudil, že udělá lépe, když se pokusí najít si nějaký hotel v blízkosti nádraží.

Před budkou čekal drobný, od pohledu nuzný stařeček, vyzáblý jako pták. Viktor vyšel ven a přemýšlel, co dělat. Pořád stál v chodbě před telefonní budkou a rozmlouval sám se sebou, když vtom se kolem prohnala další skupina policistů, tentokráte v civilu. Vedl je nápadný muž – vysoký, ramenatý a stroze hezký –, kterého jiný policista, když procházeli kolem a mířili na hlavní ulici, oslovil jako kapitána Smoláka. Viktor slyšel naléhavé skučení motorů, bouchání dveří od aut a pištění pneumatik na vlhké dlažbě.

Dovnitř vešel starší uniformovaný policista, mohutně stavěný, s ježkem na hlavě a okázalým knírem. Laloky pod bradou mu přetékaly přes tuhý límec policejní blůzy. Služební čepici měl zastrčenou v podpaží a četl si poznámky na psací podložce. Podle frček na rameni zastával hodnost nadstrážmistra.

„Co se děje?“ zeptal se Kosárek nadstrážmistra.

„Policejní záležitost,“ odvětil nadstrážmistr netečně a pokračoval v cestě chodbou.

„Slyšel jsem –,“ řekl stařec čekající u telefonní budky se spikleneckou dychtivostí někoho, kdo očekává špatné zprávy. „Slyšel jsem je, jak se spolu baví. Našli tělo. Jiný tělo.“

Konec ukázky

Table of Contents

Část první