TAJOMSTVO TVOJHO RODU

Michaela Ella Hajduková

Text © Michaela Ella Hajduková

Cover © Dagmar Požoniová, 2013

Slovak edition © Artis Omnis, 2013

www.artisomnis.sk

epub produced by: © iAdverti publishing 2014

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-89341-94-8

Prológ

Tmavé mraky viseli príliš nízko, keď som stála na drevenej ochodzi severnej veže. Určite začne snežiť. Pritiahla som si čierny sveter tesnejšie k telu, ale aj cez hustú vlnu som cítila chladivý vietor. Bol iný ako u nás, všetko tu bolo iné ako u nás. Ešte pred pár týždňami som ani len netušila, čo ma čaká na tomto mieste, tak dokonale skrytom vo svojom záhadnom kúsku zeme.

V každom prípade som prestala rozoznávať hranice medzi realitou a snami.

Stála som síce chrbtom, ale pred očami som stále mala tú zvláštnu izbu, ktorú som práve objavila... A tiež tú ženu... dievčinu. Obraz skrytý v útrobách prastarej skrine, akoby ju chcel niekto schovať pred svetom. Alebo aj sám pred sebou...

Na tvári som pocítila prvé snehové vločky. Bolo ich stále viac, ale ja som ďalej stála, neschopná odísť, hoci som tušila, čo príde.

„Oriana!“ Vzduch preťal hlas. Zúfalý, strašidelný mužský hlas. „Oriana!“ Neznámy kričal do zachrípnutia a ja som sa zachvela. Nedokázala som sa pohnúť, akoby ma zovreli nejaké silné ruky a držali na mieste. Stále kričal to meno, hlas sa mu odrážal od kamenných múrov a vracal sa späť. Krútil sa v ľadovom víre vetra. A nakoniec som počula len plač. Neutíchal, vietor ho niesol vzduchom ďalej a ďalej.

Nebolo to prvýkrát, čo som tento hlas počula. Nebolo to prvýkrát, čo som tu zažila veci vymykajúce sa zdravému rozumu. Ešte stále som si však nezvykla. Naháňala som záhady celý život, ale táto jedna mi nedala spať. Hm, spať... Vlastne som už nevedela, kedy bdiem a kedy spím.

Tak ako teraz.

Naozaj som nevedela, do čoho idem. Ale kládla som si inú otázku. Ak by som to vedela, prišla by som? Nevedela som odpovedať. Jedna časť vo mne však šepkala tiché, ale rozhodné áno.

I. Môj život s minulosťou

Dolnou bránou hradu prechádzali lektorky a lektori v renesančných kostýmoch so zapálenými fakľami v rukách. Zoradení v dvoch radoch rozrazili tmu stredného nádvoria a kamenným chodníkom mierili stále vyššie. Nocou znel podmanivý hlas Candice Night, stredoveká pieseň magicky dotvárala atmosféru nočnej prehliadky Spišského hradu.

Za poslednými dvoma sprievodcami sa pustil aj zástup návštevníkov. Stála som na samom konci a sledovala, ako dav mizne za svetlom fakieľ. Dívajúc sa na skaly zahalené v prítmí som čakala, kým si fotografka Lucia, alias Lia, dorobí prvé zábery. Vzduchom sa stále niesol speváčkin hlas a ja som myslela na to, ako svoju prácu milujem.

„Môžeme. Som hotová,“ objavila sa za mnou Lia a pohli sme sa za ostatnými.

Návštevníci sa už usadili na lavičkách horného nádvoria, vysvieteného pochodňami v železných držiakoch na kamenných stenách. Od starých múrov sa odrážali ich hlasy, o chvíľu však stíchli. Pozornosť obrátili na chlapca v dlhom plášti a klobúku s veľkým bubnom zaveseným na remeni cez plece. Práve prechádzal pomedzi lavičky, bubnoval do rytmu a kričal: „Čujte, čujte, vážení! Uvidíte, čo ste ešte nevideli, budete počuť, čo ste ešte nepočuli! Legendu o krásnej Hedvige, ktorá kruto doplatila na svoju ľahkovážnosť...“ Na koniec ešte raz poriadne zabubnoval a s klobúkom v ruke sa hlboko uklonil.

Diváci vďačne zatlieskali, divadelné predstavenie sa mohlo začať. Lia šla dopredu a ja som sa posadila do nízko položeného kamenného okna, aby som mala dobrý výhľad. Vybrala som si zápisník a pero a zadívala sa na hercov. Žiara neďalekej pochodne osvetľovala tvár mladej Hedvigy a očarený dav, vrátane mňa, sa ponoril do starého príbehu...

Po skončení legendy som si urobila zopár poznámok a večerný program pokračoval ďalej. Na rad prišlo rinčanie zbraní. Dvaja bojovníci v zbroji a ťažkých čižmách držali v rukách štíty a bijaky, krátke palice s reťazou zakončenou kovovou guľou s ostňami.

„Rytier Krak z Iglova a rytier Golem! Do boja, páni!“ zvolal kastelán v dobovom odeve. Tí dvaja sa okamžite s revom pustili do seba. Bili sa obratne a hľadisko bolo nadšené. Tmou podchvíľou lietali iskry, ktoré v zápale boja vytvárali strety zbraní so súperovým štítom. Súboj bol vyrovnaný, muži revali, dav jasal, deti povzbudzovali. Napadlo mi, že by bolo zábavné vidieť, ako by sa diváci tvárili, keby vedeli, že sa pred nimi mlátia bratia. Miestnu skupinu historického šermu som dobre poznala, veď som tu už urobila viacero rozhovorov.

Zodvihla som oči a môj pohľad zachytil víťaza. Golem s nohou na chrbte ležiaceho porazeného držal štít i bijak nad hlavou a víťazným pokrikom zakončil súboj. Diváci spokojne tlieskali a deti skandovali víťazovo meno.

Ešte som si poznačila zopár detailov o súboji a potom nasledovala Liu späť na parkovisko. Schádzali sme strmým kamenným chodníkom na stredné nádvorie, zaliate mesačným svitom. Nebolo tam ani nohy, všetci návštevníci si vychutnávali ďalšie vystúpenia šermiarov. Môj pohľad pritiahli hradby, kde v jemnom svetle luny vietor povieval zástavou. Zachvela som sa. Nebola mi však zima, iba som si na čosi spomenula. Túto noc som mala neobyčajný sen.

„Vidíš ducha?“ zasmiala sa Lia, keď si všimla, že zaostávam.

„Žiaľ nie,“ usmiala som sa a pohla sa za ňou. „Iba som si spomenula na jeden sen. Boli v ňom podobné tmavé hradby.”

„No, to je prekvapenie! Pri tvojej práci...“ vycerila zuby.

„Stála som na okraji priepasti, naproti sa týčili vysoké zasnežené hory a za mnou nejaký hrad. Máš pravdu, to bude z tej mojej práce,“ dala som jej za pravdu.

Ten sen mi však už z mysle nezišiel.

II. Interview s neznámom

Zamyslene som obhrýzala koniec ceruzky, s pohľadom zapichnutým do neviditeľného bodu na stene. Strhla som sa, až keď do redakcie vošiel šéfredaktor. Porada sa mohla začať.

„Vypočul som si ozaj desivé príbehy,“ spustil ako prvý Samuel, ktorý sa iba nedávno vrátil zo služobnej cesty. Navštívil Poľsko a v ňom niekoľko koncentračných táborov. Keďže bol dlhoročný profík, očakávali sme skvelý materiál.

„Okrem toho, čo som mal v pláne, podarilo sa mi nájsť aj zopár ľudí, ktorí si na všetko veľmi dobre spomínajú, sami tie hrôzy prežili. Myslím, že spolu s fotografickým materiálom to bude senzačný článok! Môj ďalší návrh je trochu oddychový. Jedna známa študuje scénografiu a spolu so spolužiakmi pripravujú módnu prehliadku historických modelov pre ženy aj mužov. Bonusom bude ukážka dobovej spodnej bielizne, samozrejme, s výkladom,“ dodal Samo s úsmevom.

„Skvelé! Z toho môže byť zaujímavá reportáž,“ súhlasil šéf. Urobil si záznam a pohľad uprel na Amy. Volala sa Amália, ale nemala také oslovenie rada. Kolegovia ju občas podpichli a hovorili jej víla Amálka. Prezývkou Amy podpisovala krátke články, a tak jej to prischlo. Boli sme veľmi dobré kamarátky už od strednej, kde sme sa obe zamilovali do šéfredaktora školského časopisu a kvôli nemu chceli byť novinárky. Tínedžerská láska časom vyhasla, ale tá k písaniu a histórii sa nás stále držala ako kliešť.

„Vo Francúzsku sme s fotografkou Nelou navštívili viacero hradov a zámkov. Okrem iného sme v noci hľadali dôkazy o duchoch. Mám naozaj zaujímavé výsledky,“ podotkla Amy tajomne. Po troch dňoch, čo je naspäť, už má námety na ďalšie pokračovanie svojho duchárskeho seriálu.

Počúvala som zaradom každého z kolegov a zároveň horúčkovito premýšľala. Nemala som žiaden tip. Žiaden. U mňa to bolo niečo neobvyklé, vždy som mala o čom písať. Mojou parketou boli najmä hrady, zámky, kaštiele a kúrie na Slovensku. Obracala som ich z každej strany a najradšej som v ich minulosti nachádzala rôzne záhady. Neverili by ste, koľko tajomstiev ukrývajú! Odhaľovala som ich a snažila sa hľadať vysvetlenia. Nuž, nie vždy som ich aj našla, ale bola som v tom dobrá. Fakt! Tentoraz som však na nič výnimočné nedokázala prísť.

Lakťami som sa opierala o svoj pracovný stôl a zdalo sa mi, že sa mi z toho uvažovania zavarí mozog. Už-už som mala byť na rade, od nervozity som si hrýzla peru. Čo poviem? Čo poviem? Vírilo mi v hlave, kým som očami blúdila po veciach na svojom stole. Monitor počítača − nič, kopa papierov na ľavej strane − nič. Vlastne, počkaj! Odhrnula som štós rôznych hárkov a útržkov a oslobodila tak spod nich hrubú knihu. Kúpila som si ju pred pár dňami, no celkom som na ňu v návale povinností zabudla. Dívala som sa na obálku a po písmenku čítala nápis: Lacramioara. No jasné! Ale nie... veď to je šialenstvo! To sa mi nikdy nepodarí! Spisovateľský svet dostal pred asi pol rokom šok. Prvotina úplne neznámeho autora píšuceho pod pseudonymom Vulturi. Je to muž, či žena? Nikto nevie a nik nevie ani to, odkiaľ ten človek je. Knihu už preložili z angličtiny do mnohých jazykov. Na náš trh sa dostala len nedávno a už mala nálepku bestseller. Podľa anotácie sa dej odohráva na záhadnom hrade. Kamenné sídlo, ukryté v rumunských lesoch, uchováva za svojimi múrmi tajomstvo ťahajúce sa s jeho obyvateľmi celé stáročia. Rodinná tragédia, ktorá sa začína v roku 1548 a končí v súčasnosti. Bestseller, kniha roka, úchvatné, fantastické, čítanie bez dychu... Odvážnymi prívlastkami častovali novinári a kritici Lacramioaru, ale nik nevypátral, čo je autor zač. To, že je kniha o Rumunsku, totiž vôbec nemusí znamenať, že je autor či autorka z tejto krajiny.

„Adriana, si na rade,“ začula som šéfov hlas, ktorý ma vrátil späť.

„Dokončila som tri legendy Spišského hradu na poslednú stranu. S Liou sme boli urobiť aj krásne fotky z jednej z nočných prehliadok, takže myslím, že by to mohlo byť celkom fajn. Nuž, a môj nový tip je...“ zaváhala som. Akoby ten nápad ešte nabral na šialenosti, keď sa chystal vyjsť ústami von.

„...Vulturi. Plánujem toho človeka vypátrať a urobiť s ním rozhovor.”

V redakcii to zašumelo. „Nooo,“ zatiahol obdivne šéfredaktor a mne až vtedy došlo, aký bič som si na seba uplietla. Ak by sa dal nájsť, už ho predsa dávno niekto vypátra aj pod zemou. Sú predsa aj lepší ako ja. „Tak veľa šťastia. Ak sa ti to podarí, pôjdeš na titulku!“ zahlásil šéf a zmizol.

„No teda!“ vybuchla smiechom Amy, sadajúc si na môj stôl.

„Ako ho chceš, preboha, nájsť? A že si sa ani nepochválila!“

„Nemala som sa čím,“ ohradila som sa. „Ten bláznivý nápad bol totálne nepremyslený. Skutočne! Keď sa začala porada, nemala som šajnu, čo poviem. Teraz mi nič iné neostáva, len sa pokúsiť toho či tú Vulturi nájsť.”

„Zase sa tak nepodceňuj,“ povzbudila ma, keď sa pohla späť k svojmu miestu. „Držím ti palce, strašne silno!”

Skrivila som ústa. To bol fakt sprostý nápad. Zakryla som si tvár dlaňami a tuho premýšľala, čo budem robiť. Začnem svojimi kontaktmi. Vzala som do rúk tú nešťastnú knihu. Zistila som, že vyšla vo vydavateľstve Oleander. Ak ma pamäť neklame, mal by mu šéfovať spolužiak z vysokej. Rýchlo som z kabelky vybrala diár s telefónnymi číslami a vyťukala to jeho.

„Adriana! Som rád, že ťa počujem. Čo potrebuješ?“ ozval sa so smiechom. Poznal ma.

„Chcela som sa opýtať, ako sa máš?“ smiala som sa na oplátku.

„Vieš, že vynikajúco? Som druhý mesiac ženatý, mám sa naozaj dobre. Naozaj.”

„Mal si šťastie, nie každý ho má.“ Max si vzal našu spoločnú spolužiačku Emu. Slovné spojenie spriaznené duše vymysleli pre nich. „Takže, aby som sa vrátila k tomu, prečo volám... Je to pracovné. Nedávno ste vydali Lacramioaru. Určite nie som prvá, čo ti kvôli nej volá.”

„V tom máš pravdu. Nepočítam to, ale minimálne dvadsať novinárov už malo záujem o rozhovor a chcelo vypátrať autora alebo autorku tej knihy. Je mi ľúto, ale sklamem ťa. Vulturi komunikuje zásadne cez agenta. Ani ja netuším, kto to je ani odkiaľ pochádza. Môžem teda pre teba urobiť len to, čo pre ostatných − informovať o tvojom záujme agenta.”

„Oh. Ja som vedela, že to bude ťažké, ale netušila som, že aj nemožné. Z toho, čo hovoríš dedukujem, že zatiaľ ešte nikomu neposkytol rozhovor.”

„Tak, tak. Zavolám mu teda a dám ti vedieť. Skúsim sa za teba prihovoriť. Viac ti sľúbiť nemôžem.”

„Vďaka, Max. Budem na telefóne.”

Redakcia opäť žila svojím každodenným životom. Ozýval sa klepot do klávesníc, kolegovia sa zahĺbili do práce. Potrebovala som si vyvetrať hlavu. Vstala som a vzala si kabelku a kabát.

„Hneď som späť,“ povedala som Amy, ktorá zodvihla hlavu od počítača. Povzbudzujúco sa na mňa usmiala a vrátila sa k svojmu článku.

Vonku bolo počasie typické pre koniec októbra, nebo sa plnilo šedivými oblakmi. Prešla som cez križovatku do kaviarne na druhej strane ulice. Vzala som si kávu so sebou a pomalým krokom som sa presúvala po chodníku, nevnímajúc okolie. Mračila som sa. Nemala som rada prehry, nevedela som sa s nimi zmieriť a môj šialený nápad vyzeral viac ako beznádejne.

Popíjala som horúcu kávu a zabočila za roh do parku.

V hlave som neustále mala Lacramioaru, keď do mojich myšlienok zazvonil mobil. Položila som kávu na lavičku a chvíľu sa prehrabávala v kabelke.

„Max?“ prekvapene som prijala hovor. „Voláš nejako skoro.“ Srdce sa mi rozbúchalo a začala som veriť na nemožné.

„Podarilo sa mi zastihnúť agenta. Porozprával som mu o tebe a vysvetlil mu, že už niekoľko rokov pracuješ v časopise Živé dejiny, kde sa venuješ práve takým témam, o ktorých sa píše v knihe. Potvrdil mi, že sa ešte dnes večer skontaktuje so svojím klientom a zajtra mi dá vedieť. Potom sa ti ozvem, teraz už musím ísť.”

„Dobre, vďaka.”

Vložila som telefón do kabelky a dopila kávu. V tej chvíli sa rozpršalo, a tak som sa rozbehla späť do redakcie.

III. List

Vybehla som z vane ako namydlený blesk, a hoci som sa nezdržiavala županom, iba som rýchlo schmatla osušku, nestihla som dobehnúť k zvoniacemu mobilu. Au, ešte k tomu som aj zakopla o nohu gauča, keďže som v tej rýchlosti ani nerozsvietila. Schytila som blikajúci telefón do ruky. Jeden zmeškaný hovor a následná esemska od Maxa: neozval sa mi ani dnes. telefon nedviha, skusim mu zajtra este zavolat. inak neviem. max.

„Dokelu!“ Zvalila som sa na gauč s hlavou zaborenou do vankúša. Nápad, ktorý som dostala pred štyrmi dňami, mi začal pripadať celkom stratený. Vzápätí som spozornela. Nezdalo sa mi to, niekto klopal. Ale kto by to mohol byť takto neskoro? Veď je takmer jedenásť! Napravila som si rýchlo osušku a vybehla k dverám. Pozrela som sa cez priezor, ale nik tam nestál. Schodisko však bolo rozsvietené. Opatrne som otvorila a vyšla pred dvere, či niekde na schodoch nezačujem kroky, a na niečo som stúpila. Ach, zase tie letáky, pomyslela som si. Ale mýlila som sa. Bol to list. Bez odosielateľa i adresáta. Fúha, divná nočná pošta! Vrátila som sa s listom dovnútra a vošla rovno do kúpeľne. Voda vo vani bola ešte teplá a mne už bolo ozaj zima. Pobehovať po byte a chodbe tak naľahko nie je práve najzdravší šport. Ponorila som sa do hrejivého penového objatia, opatrne roztrhla obálku a vytiahla z nej bieloskvúci sa hárok papiera.

Padla mi sánka. Bol napísaný atramentovým perom a nezvyčajným typom písma.

Navyše po anglicky!

Drahá slečna Langová,

dlho som uvažoval, či napísať tento list. Nemám vo zvyku komunikovať s médiami a spočiatku ani nebolo mojím úmyslom kontaktovať Vás. Napokon som sa však rozhodol, že to urobím. Mám však jednu podmienku. Rozhovor prebehne v mojom dome. Ak teda nemáte strach, zajtra o 16.00 Vás pred Vaším domom vyzdvihne môj šofér. Mohli by ste si zopár vecí zabaliť so sebou, nejaký čas to potrvá.

Vulturi

Strach? Šofér? Zmätene, so zvrašteným čelom som čítala tých zopár riadkov dokola a stále som mala pocit, že im nerozumiem. Čo potrvá? Pomaly mi však začínalo zapínať. Strach. Zasmiala som sa. Dať novinárovi indície zaujímavej témy, za to možno dať ruku do ohňa, že ich nezahodí do koša, ale pôjde za nimi aj na opačný koniec sveta. Nemala som strach, cítila som len také zvláštne vzrušenie a tisíce splašených motýľov v bruchu.

Vyskočila som z vane a s listom tancovala po kúpeľni. Výskala som ako zmyslov zbavená.

„Stopäťdesiat novinárov ho hľadá a on napíše MNE! JA za ním pôjdem a JA prinesiem rozhovor! Ó, bože!“ Až trieskanie na radiátor ma vrátilo do reality a upozornilo na to, že susedia nezdieľajú moje nadšenie, keďže ignorujem nočný kľud. Stíchla som, ale radosť mi nepokazili. Vypustila som vodu a upratala vodnú spúšť, ktorú som svojím vystrájaním spôsobila. V mysli sa mi však ako pečať vynímalo to meno − Vulturi. Rozhovor s ním či s ňou budem mať ja. Do týchto euforických myšlienok sa tlačili aj tie triezve. Nepoznám toho človeka. Ktovie, čo je zač, bohvie, kam ma ten jeho šofér odvezie... Nepočúvala som ich. Nechcela som. Moja euforická bublina bola veľká, ale tieto myšlienky sa mi do nej nezmestili.

Až ráno som začala uvažovať s chladnou hlavou a zavolala Maxovi. Ten list tam mohol podstrčiť hocikto, chcela som si byť istá, že je naozaj od toho, od koho má byť. Chvíľu to trvalo a až keď sa Max spojil s agentom a zavolal mi späť, srdce sa mi rozbúchalo reálnym vzrušením. List bol skutočný. Hneď som teda zavolala šéfredaktorovi a o všetkom som ho informovala. Bol nadšený. Bodaj by nie! Teraz, keď bola situácia jednoznačná a mala som ešte dosť času, sadla som si k počítaču a vzala som si k sebe aj knihu. Poriadne som ju prezrela, ale o autorovi tam ozaj nebola ani zmienka. Položila som ju teda na stôl a vygooglila autorovo meno. Začítala som sa do článkov, ktoré vyhľadávač ponúkol. Našla som viac-menej len recenzie. Zato špekuláciám o samotnom autorovi sa medze nekládli. V istom článku sa konšpirovalo, že autor je svetovo známa osobnosť, a preto ten pseudonym. V ďalšom, že to nie je človek pochádzajúci z Rumunska, ale z USA či z Anglicka. Nebolo to podložené ničím, vychádzali iba z toho, že prvotná verzia je anglická a teda, keby bol autor rumunského pôvodu, vyšla by jednoznačne najskôr tam. Kopec dohadov a konšpirácií, ale žiadna nebola podložená dôkazmi. Zistili len jednu vec. Meno autora je rumunské slovo a znamená orol. Teda vlastne množné číslo – orly. Žeby milovník dravých vtákov? Znova som vzala do rúk knihu a obzerala si ju. Mala atramentovomodrý obal a strieborné ozdobné písmo. Nemala som však viac času študovať ju, štúdium článkov mi trvalo dlhšie, než som predpokladala. Čas pokročil, musím sa pobaliť!

IV. Romania

Obloha bola zatiahnutá tmavým závesom ako divadelné javisko po predstavení. Vo vzduchu som cítila dážď i blížiacu sa búrku. Stála som pri okne a striedavo pozorovala nebo i ulicu a občas aj hodinky. Ukazovali o päť minút štyri. Pri dverách stál zbalený kufor na kolieskach a ja som sa čím ďalej, tým viac cítila ako blázon. Možno nikto nepríde a ja tu šaškujem s kuframi. Mraky ďalej hustli, prelievali sa do seba a zdalo sa, akoby viseli čoraz nižšie. Očami som opäť prebehla ulicu a rozbúchalo sa mi srdce. Na parkovisku zastalo strieborné auto s tmavými sklami, také žiarivo čisté, akoby práve opustilo výrobnú linku. Nik nevystúpil, ale ja som tušila, že to auto poslali pre mňa. Zatiahla som záclonu a prešla k dverám. Obula som si čižmy na nízkom podpätku a poslednýkrát hodila očkom do zrkadla. Čierne rifle a fialové tričko s dlhým rukávom nepôsobili zvlášť decentne, ale ani ošumelo. Dlhé hnedé vlasy som si rýchlo prehrabla kefou, upravila malé čierne guľaté náušnice a naposledy pretrela leskom pery.

Nastúpila som do výťahu s kufrom v jednej ruke a plášťom prehodeným cez druhú. V mysli sa mi vynorila Amina tvár. Mala som jej dať vedieť, že odchádzam! Šéf sa dúfam pred kolegami zmieni o mojej ceste. V každom prípade sa jej ozvem po príchode na miesto.

Nestačila som za sebou ani poriadne zavrieť vchodové dvere, keď sa pri mne zjavil muž v čiernom kabáte. V ruke držal dáždnik. Za tú chvíľu vo výťahu sa dážď predsa len spustil.

„Miss Lang?”

Zmohla som sa iba na prikývnutie, keď sa neznámy predstavil ako šofér, ktorého poslal alebo poslala Vulturi. Moje srdce už bolo zrelé na infarktový stav, keď som neznámeho nasledovala k autu. Odložil moju batožinu do kufra a otvoril mi zadné dvere. Vkĺzla som dnu a mohli sme vyraziť.

No, to by sme mali. Snažila som sa upokojiť, čo bolo naozaj veľmi zložité. Neznámy mohol byť pokojne masový vrah, čo v konečnom dôsledku mohol byť aj Vulturi. Dopekla, značka! Bolo však už naozaj neskoro na tieto úvahy.

V zrkadle nad vodičovou hlavou som sa zopárkrát snažila zachytiť jeho pohľad. Možno som dúfala, že bude so mnou konverzovať. Bol však profesionál, možno až príliš, lebo sa tváril neprístupne ako šofér od Obamu. Sledovala som aspoň krajinu za oknom, ktorú rozmazávali dažďové kvapky zlievajúce sa do potokov na skle. Ten pohľad ma pomaly uspával. A hoci som sa veľmi snažila udržať oči otvorené, viečka mi pomaly klesali.

Za oknami bola už tma, keď som sa prebrala z driemot. Ešte stále sme boli na ceste! „Please, where are we?“ pozrela som na šoférove oči v zrkadle.

„Hungary,” povedal a ja som vypleštila oči.

„And... where are we going to?”

„Romania,” odvetil a mne spadla sánka.

„Romania?!” zvolala som, až som sa sama zľakla vlastného hlasu. Takže predsa! Pod lampou je najväčšia tma.

Auto zastalo na vysvietenom parkovisku pred hotelom ozdobenom štyrmi hviezdičkami. Šofér mi otvoril dvere a ja som prekvapene vystúpila. Z hotela pribehol poslíček a vzal môj kufor. Ubytovali nás veľmi rýchlo. Milá recepčná nám dala dva kľúče a poslíček nás zaviedol k výťahu. Kým som vošla do izby číslo 36 na treťom poschodí, nedalo mi a obrátila som sa k šoférovi.

„Please, wait one moment!“ Vedela som, že ak sa sama neopýtam, nič mi sám od seba nepovie.

„Miss Lang. Zajtra budeme v Rumunsku a môj pán vám všetko vysvetlí. Don´t worry,” dodal a zmizol vo svojej izbe. Takže pán, hm... Aspoň viem, na čom som.

Vošla som teda dnu, zasvietila lampu na nočnom stolíku a sediac na posteli mi stále v hlave hučalo to slovo. Romania. Rumunsko. Toto bol teda ozaj strelený nápad!

Table of Contents

Title Page

Prológ

I. Môj život s minulosťou

II. Interview s neznámom

III. List

IV. Romania