C. C. Hunter

THIS HEART OF MINE

Copyright © 2018 by Christie Craig

Published by arrangement with St. Martin’s Press.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Barbora Andrezálová

Jacket design © 2018 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6348-2

Venujem

darcovi a rodine darcu, od ktorého môj manžel dostal obličku a s ňou aj druhú šancu na život. Ďakujeme, že ste nám dali ten najvzácnejší dar: čas.

Doktorke Anne Kaganovej, transplantačnej nefrologičke, ktorej mimoriadny prístup a láskavá povaha boli inšpiráciou pre postavu doktorky Hughesovej v tomto románe. Ďakujem za vašu prívetivosť a snahu udržať môjho manžela nažive. Ďakujem za to úprimné objatie, ktoré ste venovali mne a mojej dcére v ten hrozný deň, keď manžela presunuli na JIS. Zahrialo mi dušu a prezradilo veľa nielen o vašich schopnostiach ako lekárky, ale najmä o tom, aká citlivá a starostlivá osoba sa skrýva pod tým bielym plášťom.

Doktorovi Breeovi, kardiológovi môjho manžela, ktorý nám povedal, že keby dostal obličku, mohol by sa stav jeho srdca zlepšiť.

Môjmu manželovi, ktorý si tým všetkým prešiel a takmer nikdy sa nesťažoval. Nastavil si latku bedákania tak vysoko, že naozaj neviem, či sa ti v tom dokážem aspoň priblížiť. Budem sa však snažiť.

Ďakujem ti, že si tým mužom, ktorým si.

Mužom, ktorého milujem.

Poďakovanie

Písanie knihy si vyžaduje toľké odhodlanie, že autorkina schopnosť pokračovať často pramení len z podpory jej okolia.

Ďakujem vám teda, moja rodina a moji priatelia.

Ďakujem aj svojej agentke Kim Lionettiovej, ktorá po vypočutí môjho nápadu povedala: „Túto knihu musíš rozhodne napísať!“ Vďaka patrí aj mojej novej editorke Sare Goodmanovej, ktorá sa chopila už rozbehnutého projektu a pomohla spraviť z knihy

Toto je moje srdce to, čím je dnes. Vďaka za všetku jej prácu.

Taktiež ďakujem Rose Hilliardovej, ktorá pomohla knihe uzrieť svetlo sveta a nikdy neprestala pochybovať o mne a mojej kariére.

13. MÁJ

„Je koniec, Eric. Zmier sa s tým. Nechaj to tak, dobre?“ Slová z mobilu sa ozývajú do tmavej noci.

Eric Kenner sedí za stolom na zadnom dvore a znovu a znovu si prehráva odkaz od Cassie. Počuje vibrovanie bazénového čerpadla a cíti, ako mu hruď zviera bolesť.

„Nemôžem to nechať tak.“ Bolesť sa z neho vyvalí. Nie je to spravodlivé. Nedokáže to prijať.

Obzrie sa dozadu a vidí, že v maminej spálni sa už nesvieti. Je sotva osem hodín. Zrejme si zobrala ďalší Xanax. Ani jeho mama sa so skutočnosťou nedokáže zmieriť.

Prečo musí byť život tak pekelne ťažký? Čo za prekliatie to musí niesť?

Už po niekoľkýkrát stlačí opakovanie a dúfa, že mu čosi v Cassinom hlase napovie, že to tak nemyslela. Že odrazu nastane akýsi zlom, no pritom jediný zlom, či skôr prasklina, je v jeho srdci. Vyskočí tak rýchlo, že záhradná stolička s rachotom padne na betón. Zdrapí ju a hodí do bazéna. Stolička ostane plávať na hladine, zatiaľ čo on má pocit, akoby sa topil a klesal ku dnu.

Zvrtne sa na päte a beží dnu. Preletí cez kuchyňu, obývačku a zastane pred zabudnutým miestom, kde mal jeho otec pracovňu.

On by určite vedel, čo robiť.

Erik vojde dnu. Tiché šťuknutie zatvárajúcich sa dverí preruší hrobové ticho vnútri. V izbe cítiť prach a vlhkosť ako zo starých kníh. Pouličná lampa, stojaca na prednom dvore, vrhá dnu striebristé svetlo. Béžové steny vyzerajú ošumelo. Celý priestor sa zdá pustý a bezútešný.

Veľké nástenné hodiny už dávno nefungujú. Čas sa tu zastavil – presne ako život jeho otca.

Ericov pohľad spočinie na vlajke, ktorú dostal od armády na otcovom pohrebe. Leží na vyšúchanej koženej pohovke, ešte vždy poskladaná, akoby len čakala, kým ju niekto odloží.

Nazvali jeho otca hrdinom – ako keby sa mal vďaka tomu ľahšie vyrovnať s jeho smrťou. Nepomohlo to.

Mala to byť otcova posledná misia. V deň, keď odchádzal, im sľuboval hory-doly. Vravel, že pôjdu stanovať, a dokonca, že spolu opravia toho starého mustanga v garáži. Všetky tie sľuby umreli spolu s ním.

Eric prejde okolo mahagónového stola, zvezie sa na stoličku a otvorí vrchnú zásuvku.

Prehltne obrovskú hrču v hrdle a zaostrí na predmet vnútri.

Načiahne sa a vyberie ho. Na dlani cíti váhu studeného kovu.

Hľadí na zbraň. Možno predsa len vie, ako to napraviť. Ak v sebe nájde odvahu.

1

O MESIAC SKÔR

13. APRÍL

„Ty šťastná suka!“ S telefónom pri uchu sa zvalím na ružovú prikrývku a radujem sa spolu s Brandy. Obzriem sa k dverám, či tam náhodou nestojí mama a nechystá sa zase vyvádzať pre môj slovník.

Nie je tam.

V poslednom čase sa mi zdá, akoby som ani nedokázala kontrolovať, čo mi vychádza z úst. Mama to pripisuje tomu, že pozerám veľa reality šou. Možno má pravdu. No a čo, veď sa potrebujem občas uvoľniť.

„Kam ťa chce zobrať?“ spýtam sa.

„Do pizzerie Pablo,“ odpovie. Konečne prestala tak hystericky škriekať. „Nechceš ísť s nami?“

„Na vaše rande? Čo si sa zbláznila?“

„Keď už chodíš k tej doktorke, mohla by si…“

„Nie. Ani náhodou!“ Neznášam aj chodenie k doktorke. Všetci si vždy všimnú tú hadičku a potom divne zízajú. Ale toto nie je ani tak o mne. „Radšej by som zomrela, ako sa dostala medzi vás dvoch…“

„To nehovor!“ pokarhá ma Brandy tak rozcítene, až mi zovrie žalúdok.

„To je len taký slovný zvrat,“ poviem. Lenže nie je. Zomieram. Už som sa s tým zmierila. Ľudia v mojom živote však nie. Takže kvôli nim predstieram. Aspoň sa snažím.

„Ale keby si…“

„Prestaň. Nejdem tam.“

Nastane ticho. Uvedomím si, že moja poznámka o „šťastnej suke“ v nej opäť vzbudila ľútosť. Brandy sa bojí, že žiarlim. Dobre, možno áno, trochu. Ale stará mama mi vždy vravievala, že je v poriadku, ak vidím ženu v krásnych červených šatách a pomyslím si, že aj ja by som také chcela. Ale nie je správne, ak si pomyslím, že chcem také šaty a chcem, aby jej na nose narástla bradavica.

Nechcem, aby mala Brandy bradavice. Ona je do Briana buchnutá už celé roky. Zaslúži si ho.

Nezaslúžim si aj ja niečo lepšie, ako tento mizerný osud? Veru áno, dočerta. Ale čo s tým urobím? Budem plakať? To som už skúsila, ale potom som sa pohla ďalej.

Teraz mám zoznam vecí, ktoré chcem stihnúť. A svoje knihy. Knihy sú súčasťou zoznamu. Chcem ich prečítať sto. Najmenej.

Začala som ich počítať, keď som sa dostala z nemocnice po tom, čo som prežila infekciu z môjho umelého srdca. Teraz som na dvadsiatej ôsmej. Radšej nebudem hovoriť, koľko z toho sú romance.

„Leah,“ ozve sa opäť Brandy.

Vtom zazvoní zvonček pri vchodových dverách a ja pozriem na ružový budík na nočnom stolíku.

Čas na učenie. Algebra. Nenávidím ju. Ale tak trochu sa mi páči, ako ju nenávidím. Nenávidela som ju totiž ešte skôr, než som ochorela. Nenávidieť tie isté veci ako predtým mi pripomína moje staré ja.

„Musím ísť. Prišla slečna Strongová.“ Búcham pätami o posteľ a zobáky mojich papúč s káčerom Donaldom skáču hore a dole. V poslednom čase som sa dosť namotala na papuče s motívmi z kreslených rozprávok. Moje nohy v nich vyzerajú fakt zábavne. Mama mi kúpila tri páry: Mickeyho, Donalda a Dumba.

„Ale…“ skúsi Brandy ešte raz.

„Nie. Ale potom mi všetko porozprávaš. Všetky sexy detaily. Ako úžasne sa bozkáva. A ako krásne vonia. A koľkokrát si ho prichytila, ako ti zíza na prsia.“

Hej, žiarlim. Ale nie som bezcitná suka. Vlastne, možno trochu. Suka síce nie som, ale nemám srdce. Nosím si umelé srdce v batohu. Vďaka nemu žijem.

„Vždy ti predsa hovorím všetko,“ vraví Brandy.

Nie, ale kedysi si hovorila. Pozriem na bodkovaný stropný ventilátor. Dokonca aj Brandy okolo mňa chodí po špičkách. Bojí sa, že povie niečo, čím by mi pripomenula môj stav. Niečo, kvôli čomu by som sa potom ľutovala. Ale to som už dávno prekonala. Neznášam, keď ľudia predstierajú, že nevidia pravdu.

„Leah,“ volá na mňa mama.

„Musím ísť.“ Zložím, schmatnem svoje srdce a pripravím sa na boj s algebrou.

Naozaj ju nenávidím, ale je na prvom mieste môjho zoznamu – moje posledné víťazstvo. Nuž, ani nie tak algebra ako maturita. A nechcem, aby ma len tak nechali prejsť. Chcem si to zaslúžiť.

Zbadám mamu, ako stojí vo vchode do jedálne, ktorá sa zmenila na študovňu. Šúcha si dlane o boky. Robieva to, keď je nervózna, aj keď netuším, čo také ju mohlo rozrušiť tentoraz. Poslednú infekciu som prežila a aj tú predtým. Začuje moje kroky a obzrie sa. Má zvraštené obočie – ďalšia známka toho, že si robí starosti.

Zastanem. Prečo je taká nervózna? „Čo je?“

„Slečna Strongová nemohla prísť,“ vypadne z nej a rýchlo sa vzdiali.

Počujem z jedálne nejaký šuchot. Váham. Napokon sa pohnem. Moje papuče s káčerom Donaldom však razom zmeravejú, keď za stolom zbadám tmavovlasého chlapca.

„Doriti.“ Hryznem si do pery, dúfam, že to nepočul.

Uškŕňa sa. Počul ma. Má úsmev ako z tých romantických príbehov, čo čítam. Trochu vykrivený, taký, ktorý vám vezme dych alebo sa z neho celkom roztopíte. Prisahám, že mi z neho skoro zastalo moje umelé srdce.

Je to jedno z Kennerových dvojčiat. Eric alebo Matt. Sú to najkrajší chalani na škole. Kedysi som ich vedela rozlíšiť, ale teraz si už nie som istá ničím. Učesala som sa dnes? Umyla som si zuby? Mám vôbec podprsenku?

Zavriem ústa, prebehnem si jazykom po zuboch a snažím sa ich ešte trochu vyčistiť.

Sklopím zrak, nedokážem sa mu pozrieť do očí a hojdám sa na špičkách a pätách vo svojich kačacích papučiach. Nemohla by som ujsť nazad do izby? To by bolo naozaj trápne. Navyše ak to urobím, tak odíde. Zdvihnem zrak. Nechcem, aby išiel preč. Celkom rada sa naňho pozerám.

„Čau,“ pozdraví ma.

„Čau,“ zopakujem a uvedomujem si, že schovávam ruksak za chrbtom. Potiahnem si červené tielko nadol, aby zakrylo hadičku, ktorá vychádza z batoha a smeruje mi medzi rebrá na ľavej strane. Do diery, ktorá vyzerá trochu ako druhý pupok. Hej, skrývam pred ním vec, ktorá ma drží nažive.

„Slečna Strongová nemohla prísť,“ povie, ako keby mal potrebu ospravedlniť svoju prítomnosť. „Poprosila ma, aby som ju zaskočil.“

„Za koľko bonusových bodov?“ Čakám, že mi povie, že to robí len ako láskavosť. A ak je to tak, znamenalo by to, že to robí z ľútosti. Nie som si istá, či si budem ešte tak užívať pohľad naňho. Bola by som oveľa radšej, keby mu išlo iba o dobré známky. Brandy mi povedala, že celá škola už vie o mojom umelom srdci.

„Pätnásť. Bol som lenivý a neodovzdal som jej jednu domácu úlohu. Vytiahneš mi to na dvojku.“

„Mal si si vypýtať aspoň dvadsať.“

Znovu sa usmeje. „Nemal som veľmi šancu vyjednávať.“

Snažím sa uhádnuť, ktorý z bratov to je. Premýšľam, ako sa ho na to spýtať, ale všetko znie trápne. Nech je to Matt.

Matt sa mi páčil od siedmej triedy. Možno si len nahováram, ale mám pocit, že v desiatej triede som sa mu páčila tiež. Niežeby z toho niekedy niečo bolo. On bol vo futbalovom tíme, ja v čitateľskom krúžku. On bol populárny a ja… nie.

Potom som začala chodiť s Trentom. Chalanom z čitateľského krúžku. S chalanom, ktorému som dala kopačky, hneď ako som zistila, že mi zomiera srdce.

„Knižky?“ pýta sa.

Nechápem otázku, no potom si všimnem, že ukazuje na môj batoh.

Dokelu! Trochu spanikárim. V zálohe mám niekoľko odpovedí, ktoré mama vymyslela zo strachu, že sa pre to zo mňa stane agorafobik a prestanem vychádzať von. Žiadna mi však nenapadá. To ticho už začína byť trápne.

A tak sa rozhodnem pre pravdu. „Nie. To je… moje srdce.“

„Doriti,“ vykĺzne mu moje najobľúbenejšie slovo. Zasmejem sa.

Pohľady sa nám stretnú a opäť sa usmeje. Áno, je to presne ten úsmev. Môj mozog prestáva pracovať. Roztápam sa.

„Aha, ty žartuješ, však?“ pýta sa.

Najprv prikývnem, no potom krútim hlavou, akoby som nepoznala odpoveď.

Jeho úsmev sa vytráca ako zrýchlený západ slnka. „To vážne?“

„Vážne.“ Vykročím k písaciemu stolu v kúte. Jednou rukou vytiahnem zo zásuvky učebnicu matematiky a sadnem si na stoličku oproti nemu. Srdce položím na vedľajšiu stoličku, aby nevidel hadičku.

Keď zdvihnem zrak, robí presne to, čo som čakala. Zíza do knihy, aby sa nemusel pozrieť na mňa. Ľudia neradi stoja zoči-voči mne a mojej smrti, možno aj vlastnej smrteľnosti. Chápem to, ale nie je mi to príjemné.

Obráti stránku. Panuje také hrobové ticho, že takmer počujem, ako list papiera dopadá na nové miesto. „Slečna Strongová vravela, že by sme mali začať na šiestej kapitole.“

„Dobre.“ Sklamane otváram knihu a premýšľam, či by som ho nemala poslať preč s tým, že to zvládnem aj sama a slečne Strongovej nič neprezradím. Potom však pozriem naňho a odrazu sa cítim sebecky.

No tak, veď za to dostane bonusové body.

Zdvihne zrak, a skôr než stihnem uhnúť pohľadom, naše oči sa stretnú. Hľadíme na seba oveľa dlhšie, než by sme mali, pretože je to… príliš. Príliš veľa. Príliš osobné. Akoby sme prekročili nejakú neviditeľnú bariéru. Ako keď niekto cudzí stojí v rade príliš blízko pri vás.

Obaja odvrátime zrak. Zaklapne knihu. Zahmýri sa.

„Čo sa stalo?“ spýta sa takmer pošepky. Znie smutne, prívetivo a stále tak trochu sexy.

Som rada, že sa spýtal. Väčšina ľudí to nerobí.

„Vírus. Zabil moje srdce.“ Nenávidím ten utrápený výraz, ktorý teraz vidím v jeho očiach. Všetka tá príťažlivosť zrazu zmizla.

„Je to veľmi nákazlivé.“

Ľútosť v jeho tvári sa okamžite mení na strach. Je celkom príjemné uťahovať si z neho.

Nevydržím to a z plného brucha sa rozosmejem. Hneď sa cítim oveľa uvoľnenejšie.

„Fakt vtipné,“ zasmeje sa aj on.

Je to čudné, ale jeho smiech sa mi zdá akýsi… drsný. Chvíľu rozmýšľam, a potom… jasné, už si spomínam.

Ani nie pred rokom zabili jeho otca, vojaka. Bola som vtedy v nemocnici a práve mi diagnostikovali moju chorobu. Jeho otec bol v správach. Ukazovali tam fotky padlých vojakov a vyzývali na minútu ticha.

Cítim, ako sa mi úsmev vytráca z očí aj pier. V tvári sa mi zjaví rovnaký ľútostivý výraz ako jemu pred chvíľou.

„Mrzí ma to,“ hovorím. „S tvojím otcom. Práve som si na to spomenula.“

Dopekla. Teraz sa kvôli mne prestal usmievať. Mala som držať zobák.

„Hej.“ Sklopí zrak na knihu. „Je to nahovno.“

„Podobne ako toto,“ kývnem rukou k ruksaku.

Opäť pozrie na stoličku, na ktorej leží moje srdce. „Ako to funguje?“

To sa ma ešte nikdy nikto nespýtal. „Presne ako normálne srdce. Je to pumpa. Prečerpáva mi krv do ciev a celého tela.“ Stručne zhrniem celý mechanizmus, ktorý musím aj s baterkami nosiť so sebou.

Zvraští obočie a dokonca si pošúcha hruď, akoby ho zabolela.

„Takže ti do tela ide nejaká hadička?“

Ukážem si na tričko, tesne pod ľavým rebrom, kde hadička vchádza dnu. „Nechutné, však?“

„Hej, ale drží ťa to nažive, takže… vlastne ani nie.“

Súhlasím. Váhavé kroky v chodbe pritiahnu moju pozornosť a odvrátim zrak.

Mama zastane vo dverách. „Decká, nechcete niečo na jedenie alebo na pitie?“

Opäť si šúcha dlane o džínsy. Nervózne na mňa pozrie. Určite sa bojí, že sa kvôli nemu hnevám. Je to čudné, ale vôbec nie.

Jediný človek z môjho starého života, ktorého som pustila aj k „umierajúcej Leah“, je Brandy. A jediný dôvod, prečo som to urobila, je ten, že by skrátka neodišla. Mama s otcom na mňa stále tlačili, aby som išla von a trochu sa socializovala. Dokonca sa spomínal aj môj návrat do školy. To som však veľmi rýchlo zamietla. Chcem zmaturovať, ale stretávať sa so spolužiakmi a nosiť si pri tom svoje srdce… Uff, tak to teda nie.

Mám na to aj dobré dôvody. V siedmej triede mala Shelly Blacková leukémiu. Prišla do školy holohlavá, iba so šatkou na hlave. Všetci sa snažili tváriť, že si nič nevšimli, ale veľmi sa im to nedarilo. Nebola to ani moja najlepšia priateľka, ale bolo mi jej ľúto. Radšej budem sama, ako by som mala stavať ľudí do takejto pozície. Pozriem sa na čiernovlasého fešáka sediaceho oproti mne a rozmýšľam, či sa tak cíti aj on.

Ale veď sem prišiel dobrovoľne. Kladie mi otázky a zdá sa, že ho aj zaujímajú odpovede. A príjemne sa s ním rozpráva. Ako keby som bola normálna stredoškoláčka, čo sa baví s kamarátom. Veľmi príťažlivým kamarátom.

Nemienim sa vrátiť do školy, ale prečo to aspoň nevyužiť?

„Mám nejakú malinovku a čipsy.“ Mamin hlas ma vtiahne späť do reality.

Čakám na jeho odpoveď. Poďakuje sa a odmietne.

Mama odíde a my sa pustíme do algebry. Najbližších dvadsať minút si čítame príklady, potom riešim úlohy a on kontroluje, či to robím správne. Nie je to úplne trápne, ale je to ťažšie ako so slečnou Strongovou. Nedokážem sa sústrediť na matematiku, pretože sa sústredím naňho. Ktoré z dvojičiek to vlastne je? Matt? Eric? Eric? Matt?

Ešte raz si skontrolujem výsledok, kým mu ukážem zošit. Kým si prezerá moje riešenia príkladov, ja si prezerám jeho. Skúmam tvar jeho pier, líniu čeľuste, slabé strnisko, ktoré mi napovedá, že sa už holí.

Šúcham si palce o ukazováky a žmúrim naňho pomedzi mihalnice.

„Máš to správne,“ vyhlási s hrdosťou v hlase a úsmevom na perách. Vráti mi zošit. „Chce sa ti ešte pokračovať?“

Chcem povedať, že nie, ale bojím sa, že odíde. Ešte nikdy som nebola taká dychtivá. Chcem svojich štyridsaťpäť minút.

„Jasné.“

Potom bez rozmýšľania vyhŕknem: „Môžem sa ťa na niečo spýtať?“

Opäť na seba pozrieme. „Iba ak sa ťa môžem aj ja na niečo spýtať,“ zakontruje.

„Dobre.“ Šúcham podrážkami papúč pod stolom. „Ja prvá.“ Ako to povedať? „Vieš… kedysi som vás s bratom vedela rozlíšiť, ale teraz…“

Uškrnie sa, ale tvári sa skoro až sklamane. „A teraz už nevieš?

Nevieš teda, kto som?“

„Priznávam, že nie.“ Zamračene položím spotené dlane na stôl. „Takže ktorý si?“

Oprie sa dozadu. Sedí trochu nakrivo, jedno rameno má vyššie ako druhé. Nezvykol takto sedávať Matt? „Ako si nás rozlíšila predtým?“

„Myslíš fyzicky alebo podľa osobnosti?“ Asi som mala radšej držať zobák.

„Oboje.“ Oči mu zaiskria očakávaním.

Ako keby na mojej odpovedi záležalo. Ako keby som si musela dávať pozor na jazyk.

„Ehm, Eric nosieval trochu dlhšie vlasy. Matt ich mal zase trochu kučeravejšie.“ Už sa neviem zastaviť. Pozriem na jeho vlasy a spomeniem si na to, ako som na angličtine sedávala vedľa Matta a sledovala, ako mu kučeravejú, premýšľajúc, či sú také hebké, ako vyzerajú. Veľa dievčat, odvážnejších ako ja, sa mu hralo s kučerami. Vždy som si priala, aby som mala takú odvahu, ale nikdy som ju v sebe nenašla. Najodvážnejšia vec, akú som kedy v škole urobila, bolo založenie čitateľského krúžku.

Odtrhnem zrak od jeho vlasov. „A jeden z vás má trochu širšie plecia.“

„Ktorý?“ Narovná sa, vypne hruď a vystrie plecia. Trochu sa bojím odpovedať. Ale veď je to smiešne.

„Eric?“ Snažím sa mu čítať v tvári, ale zámerne si udržiava neutrálny výraz. „Niežeby ste neboli obaja… dobre stavaní,“ vypadne zo mňa, lebo iné slovo mi nenapadne. Cítim, ako sa červenám, lebo to znie naozaj čudne.

Uškrnie sa. „A?“

„Čo sa týka osobnosti, Matt je tichší a hĺbavejší. Eric je viac otvorený.“

Zdvihne zo stola ceruzku a gúľa si ju medzi dlaňami, ako keby premýšľal nad mojimi odpoveďami.

Po chvíľke prestane. Prisahám, že sa mi srdce zrýchli, presne ako by to urobilo to staré.

„Takže kto som? Dobre stavaný a otvorený alebo chudší a tichý?“

„Nepovedala som chudší alebo tichý. Povedala som, že nemá také široké plecia a je tichší.“ Túžim povedať, že sa mi viac páčil Matt ako Eric, ale čo ak je to Eric?

Zasmeje sa, ale tentoraz menej drsne a viac očarujúco.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

1