Lynda La Plante

WIDOWS

Text copyright © La Plante Global limited, 2018 First published in the English Language as Widows in 1983 by Sphere. This edition originally published in the English Language as Widows by Zaffre,

an imprint of Bonnier Zaffre, London.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Martina Zrubáková

Jacket design © 2018 by Barbara Baloghová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Widows (Zaffre Publishing, London 2018) preložila Martina Zrubáková.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Alexandra Hríbiková.

Obálku navrhla Barbara Baloghová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018 ako svoju 1359. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6331-4

Ann Mitchellovej, ktorá bola Dolly Rawlinsovou a navždy ňou aj zostane

ÚVOD

LONDÝN 1984

Plán tejto akcie nemal chybu. Napokon Harry Rawlins, bohatý obchodník so starožitnosťami, ktorý sa špecializoval na drahé umelecké diela, strieborné artefakty a šperky, by ani nič iné nevypustil z rúk. S manželkou Dolly tvorili skvelú dvojicu. No Harry Rawlins mal aj druhú tvár. Ako skúsený zlodej, ktorý okrem iného pral špinavé peniaze, si zaslúžene užíval veľký rešpekt a lojalitu svojich ľudí, no bol aj mimoriadne nebezpečným a chladnokrvne vypočítavým nepriateľom. Policajti ho podozrievali z účasti na viacerých zločinoch, ale Harry Rawlins nestrávil ani jediný deň za mrežami.

Plán bol jednoduchý, napokon ako každá akcia, do ktorej sa Harry Rawlins pustil. Nehovoriac o tom, že ju so svojím tímom nekonečne dlho trénoval, aby každý, aj ten najmenší detail dotiahli do dokonalosti. Štyria chlapi zamaskovaní v kuklách zastavia pancierové auto určené na prepravu peňazí na vopred dohodnutom mieste – v dvojsmernom podjazde pod ulicou Strand. Pekárenskú dodávku, ktorá pôjde pred pancierovým vozidlom, bude šoférovať jeden člen gangu a ten v určitej chvíli dupne na brzdu a zablokuje premávku. Keď špeciálne vozidlo s peniazmi zabrzdí, z dodávky značky Ford Escort, ktorá zastaví za ním, vyskočia ďalší traja lupiči a zaujmú pozície. Jeden s namierenou zbraňou bude držať v šachu autá prichádzajúce v smere jazdy a ďalší dvaja nastražia výbušnú želatínu, ktorou otvoria zadné dvere pancierového vozidla. Vtedy sa k nim pripojí aj šofér z pekárenskej dodávky a postupne každý člen gangu naloží jednému z „kolegov“ do batoha balíčky peňazí. Potom traja ozbrojení zlodeji vybehnú z podjazdu, kde vo vzdialenosti necelých päťdesiat metrov budú mať zaparkované únikové auto. Štvrtý komplic ich najprv bude kryť, no v závere akcie naskočí do pekárenskej dodávky, zmizne z miesta činu a čo najrýchlejšie sa dopraví do pripraveného úkrytu.

Pekárenská dodávka, pancierové vozidlo a Ford Escort vošli v rade za sebou do podjazdu a zdalo sa, že akcia ide podľa plánu. Zlodeji, všetko ostrieľaní veteráni, boli pripravení na jej ďalšiu fázu. Vtom sa stalo čosi neočakávané. Do podjazdu sa vrútilo policajné vozidlo, ktoré naháňalo auto s mladým bláznivým šoférom, čo prekročil rýchlosť.

Sirény zavýjali. Šofér dodávky Ford Escort spanikáril, obzrel sa a v tom istom zlomku sekundy aj jeho kolega za volantom pekárenského auta – tak ako to mali naplánované – dupol na brzdu, čím prinútil pancierové vozidlo idúce za ním, aby urobilo to isté. Keď sa šofér forda opäť sústredil na priestor pred sebou, bolo už neskoro. Predkom auta prudko nabúral do zadných dverí pancierového vozidla a mladík, ktorého naháňali policajti, to v plnej rýchlosti napálil doňho.

Tieto takmer simultánne zreťazené zrážky spôsobili, že muža, čo sedel vo forde na sedadle spolujazdca, hodilo dopredu, výbušná želatína sa mu vyšmykla z rúk a narazila do čelného skla. Ozval sa mohutný výbuch, z dodávky vyšľahla veľká ohnivá guľa a okamžite pohltila celé vnútro auta.

Traja ozbrojení zlodeji zostali uväznení dnu, šľahajúce plamene a hustý dym znemožnili komukoľvek, aby sa priblížil k autu, otvoril dvere a vyslobodil tých úbožiakov z kabíny. V podjazde sa ozýval ich zúfalý rev, ten však ustal, keď vybuchla nádrž s benzínom a na márne kúsky rozmetala zvyšky dodávky aj s jej osadenstvom.

V tom strašnom zmätku nikto nevenoval pozornosť šoférovi pekárenského auta. Ten chvíľu stál, neveriacky vyvaľoval oči, potom sa rozbehol k svojej dodávke, rýchlo vyrazil z podjazdu a zmizol.

Všetky tri spálené telá z Forda Escortu previezli do westminsterskej márnice. O dva dni forenzný patológ dokončil obhliadku a oficiálne ich identifikoval ako Harryho Rawlinsa, Joea Pirelliho a Terryho Millera.

Harryho Rawlinsa, ktorý šoféroval Ford Escort, zasiahol výbuch želatíny naplno. Hornú časť tela mu doslova rozmetalo na všetky strany, lebku rozdrvilo na také malé kúsky, že ju vôbec nebolo možné poskladať, a nohy mu zhoreli až na kosť. Mal obhorené a celkom dokaličené aj ľavé predlaktie, no na zápästí mu zostali zlaté hodinky značky Rolex s teraz už ťažko čitateľným vyrytým venovaním: Harrymu s láskou Dolly/2. 12. 62.

Hoci policajti od samého začiatku predpokladali, že druhé telo patrí Joeovi Pirellimu, tvár mal na jednej strane tak príšerne zoškvarenú, že si tým neboli stopercentne istí. Pirelliho meno sa nachádzalo v ich databáze, no nemali mu ako zobrať odtlačky prstov, lebo sa nezachovali ani na jednej ruke. Nakoniec museli zavolať forenzného odontológa a ten na základe porovnania zubných záznamov, hoci tiež s istými pochybnosťami, telo nakoniec identifikoval.

Trikrát súdne trestaného Terryho Millera identifikovali vďaka odtlačku ukazováka a čiastočne palca na obhorenej ľavej ruke. Všetci traja muži boli ženatí. Po tomto nešťastí sa z ich manželiek stali vdovy.

PRVÁ KAPITOLA

Dolly Rawlinsová stála v kuchyni pri žehliacej doske a starostlivo uhládzala naškrobený golier košele a manžety, ako to mal Harry rád. Vedľa nej sa v koši vŕšili vyžehlené plachty, vankúše a obliečky, naukladané na seba. Malý biely pudlík Wolf – Harry ho priniesol krátko po tom, čo Dolly porodila mŕtveho chlapčeka a ich nádeje na založenie rodiny sa celkom zrútili – jej so sklonenou hlavou sedel pri nohách a bol v strehu. Zakaždým, keď sa Dolly pohla, šuchtal sa jej za pätami.

Odkedy sa vrátila z policajnej stanice, prala, žehlila a utierala prach. Bola už jedna hodina popoludní. Občas sa zháčila, zmeravela a neprítomný pohľad uprela do priestoru, no keď pocítila nový nával žiaľu, rýchlo sa znova pustila do práce. Musí sa niečím zamestnať, hocičím, čo by zastavilo bolesť, ktorá sa v nej zbierala a mohutnela. Policajti tvrdili, že Harryho telo je veľmi poškodené, preto ju k nemu nepustili, a s tým sa len ťažko vyrovnávala. Bola presvedčená, že ju oklamali, Harry o chvíľu otvorí dvere a vojde dnu.

Linda Pirelliová stála v chladnej márnici ako soľný stĺp. Dlhé tmavé pramene vlasov jej vrúbili popolavosivú tvár. V tej chvíli si veľmi želala mať niekoho pri sebe, vlastne si želala aj viac, predovšetkým aby toto bol len zlý sen, z ktorého sa čo najskôr prebudí.

„Pani Pirelliová, podľa záznamov zubného lekára usudzujeme, že toto je váš manžel. No nenašli sa všetky jeho zuby, preto by nám pomohlo, keby ste sa naňho pozreli aj vy,“ požiadal ju patológ. „Jedna strana tváre nie je celkom spálená, a ak zostanete stáť tam, kde ste teraz, mohli by ste ho identifikovať. Ste pripravená?“ Kým sa Linda zmohla na odpoveď, lekár stiahol z tela kus bielej plachty.

Linda zalapala po dychu, rukou si prikryla ústa a stála tam ako vrastená do zeme. Vtom pocítila, že jej niečo teplé steká po vnútornej strane stehna.

„Záchod. Musím ísť na záchod…“ potichu zamrmlala.

„Je to váš manžel Joseph Pirelli?“ spýtala sa policajtka, čo ju sprevádzala.

„Áno. Je to on. Zoberte ma odtiaľto, prosím,“ požiadala Linda.

Policajtka ju chytila za lakeť a opatrne vyviedla z márnice na chodbu a k toaletám.

Audrey, matka Shirley Millerovej, bola strhaná žena, ktorá mala života plné zuby. V odraze na obločnom skle si zhnusene premerala staré rozgajdané vlnené šaty a holé nohy zastoknuté v nízkych čižmičkách. Zhlboka si vzdychla, keď si v štici odfarbených oranžových vlasov všimla odrastenú sivú cestičku. Musí si ich zafarbiť, aby sa znova cítila ako človek. Zízala na svoj vyziabnutý odraz v obločnom skle, no vnímala aj dcérine srdcervúce vzlyky, čo k nej doliehali z poschodia. Shirley ležala v posteli, oči červené od usedavého plaču. Zakaždým, keď si utrela slzy, ešte usedavejšie sa rozplakala a stále dookola opakovala jeho meno.

„Terry… Terry… Terry…“ kvílila a pritískala si manželovu fotografiu v rámiku na hruď.

Audrey vošla do izby, niesla podnos s horúcim mliekom a hriankou natretou maslom, no Shirley mala taký stiahnutý žalúdok, že napokon to zjedla sama. Prežúvala a zamyslene hľadela na Terryho fotografiu v malom striebornom ráme, ktorú dcéra zvierala v rukách.

Sadla si k nohám postele a zvažovala, čo podnikne s nádhernou Shirley, pýchou svojho života. A oprávnene, lebo vyzerala naozaj skvostne – postava ako lusk a prirodzene plavé kučeravé vlasy, čo jej siahali do polovice chrbta. Toto rozkošné stvorenie jej dôverovalo vo všetkom. Shirley sa jediný raz odmietla podriadiť matkinmu želaniu… a vydala sa za Terryho Millera. Dostane sa z toho, pomyslela si Audrey. Chce to trochu času a dá sa dokopy. Zároveň však usúdila, že teraz urobí najlepšie, ak ju nechá vyplakať sa.

O druhej popoludní Dolly schytila kôš plný vyžehlenej bielizne a vyniesla ho na poschodie dokonale čistého rodinného domu v mestečku Potters Bar, vzdialenom len pár kilometrov od Londýna. Ospalý Wolf hopkal za ňou. Svoj oficiálny pelech mal v obývačke na hrubom perzskom koberci pred bohato zdobeným kozubom. Na polici nad ním sa odvíjal životný príbeh Dolly a Harryho zvečnený na fotografiách – záber z ich svadby na matričnom úrade v Chelsea, Dolly v slušivom chanelovskom kostýme drží v ruke malú kyticu bielych ruží, svadobná cesta v Paríži a potom všetky výročia, Vianoce aj charitatívny bál. V zime otvorený oheň z kozuba zohrieval Wolfovo drobné telíčko a v lete si psík užíval chladný vzduch, čo prúdil do izby cez otvorené obloky. Keď bol Harry na obchodných cestách, Wolf vždy ležal schúlený vedľa Dolly na pohovke z červeného plyšového zamatu, zdobenej zlatými strapcami.

Dolly otvorila dvere spálne. Svetlo z lampy na nočnom stolíku vrhalo jemné, teplé tiene na závesy, posteľnú prikrývku a ozdobné vankúše zladené v rovnakom farebnom tóne, ktoré dodávali izbe príjemnú atmosféru. Všetko bolo na svojom mieste, nikde ani smietky. Dolly položila kôš s bielizňou na zem, zalovila vo vrecku zástery a zapálila si dnes možno už aj stú cigaretu. Lačne prehltla dym a hneď sa jej silno rozbúšilo srdce.

Zišla na prízemie, otvorila mahagónové dvierka na stereoskrinke, zapla gramofón a opatrne položila ihlu na platňu položenú na otáčavom tanieri. Odkedy sa vrátila z policajnej stanice, prehrávala si ju stále dookola. Miestnosť naplnil hlboký, sýty hlas Kathleen Ferrierovej a tóny piesne Life Without Death, čo Dolly aspoň trochu upokojovalo.

Sedela v obývačke, fajčila, Wolf ležal vedľa nej schúlený do klbka. Takto presedela celú noc. Neplakala, nemohla – mala pocit, akoby jej niekto z najhlbšieho vnútra vyžmýkal všetky emócie. V spomienkach sa vrátila k ránu spred dvoch dní, keď ju Harry pobozkal na rozlúčku. Povedal jej, že obchodná cesta, na ktorej chce nakúpiť pár starožitností, potrvá len niekoľko dní. Chýbal jej od chvíle, keď za sebou zatvoril dvere. Večer pred jeho návratom – práve mu chystala na privítanie lazane, mal ich rád dochrumkava zapečené so syrom – niekto zazvonil.

Utrela si ruky do utierky. Wolf vyskočil, začal štekať a hnal sa k vyrezávaným vchodovým dverám z mahagónového dreva. Kráčala za ním cez halu a náhle sa zháčila. Za sklenou vitrážovou výplňou dverí sa črtali dve tmavé postavy. Znova sa ozval zvonček.

Dvaja detektívi vytiahli služobné preukazy a spýtali sa, či je manžel doma. Už v minulosti sa stalo, že strážcovia zákona sa u nich niekoľkokrát objavili, preto Dolly hneď spozornela a vyhýbavo odvetila, že Harry je pracovne mimo domu. Detektívi ju požiadali, aby sa obliekla a išla s nimi na policajnú stanicu, vraj má identifikovať niečo, čo podľa ich názoru patrilo jej manželovi. V policajnom aute sa vôbec nesnažili vysvetliť jej, o čo ide, neodpovedali na otázky a to jej nahnalo strach. Čo ak Harryho zatkli? Rozhodla sa, že kým sa nedozvie viac, nepovie ani slovo a ani nebude márniť čas vypytovaním sa.

Na policajnej stanici ju zaviedli do chladnej miestnosti, kde okrem stola s laminátovou doskou a štyroch stoličiek nebolo vôbec nič. Uniformovaná policajtka sa postavila vedľa Dolly a detektív jej podal plastové vrecko, v ktorom boli zlaté rolexky s ciferníkom vykladaným diamantmi. Keď chcela vrecko otvoriť, detektív jej ho vytrhol z ruky.

„Nedotýkajte sa ich!“ oboril sa na ňu. Natiahol si biele chirurgické rukavice, vybral hodinky z plastového vrecka a obrátil ich ciferníkom dolu, aby bolo vidieť vyryté, trocha ošúchané venovanie.

„Harrymu s láskou Dolly/2. 12. 62,“ šepla Dolly. Nejakým zázrakom sa nezosypala. „Patria môjmu manželovi,“ vydýchla. „Sú Harryho.“ A potom sa jej zrútil svet.

„Tie hodinky sa našli na tele mŕtveho človeka.“ Detektív, čo s ňou viedol rozhovor, sa odmlčal a pozoroval, ako Dolly zareaguje. „Na tele spálenej mŕtvoly muža.“

Dolly schmatla hodinky a cúvala, aby bola čo najďalej od detektíva, až kým nenarazila do steny. Policajtka s natiahnutou rukou podišla k nej.

„To je dôkazový materiál!“ povedala. „Vráťte mi ich!“ Dolly ich z celej sily zvierala v dlaniach. Bola taká šokovaná, že stratila všetky zábrany. „Klamete!“ zvrieskla. „Nie je mŕtvy! Nie je!“ Keď jej napokon vytrhli Harryho drahé hodinky z rúk, zasyčala: „Chcem ho vidieť! Ukážte mi ho!“

Policajtka toho už očividne mala plné zuby, lebo sucho odsekla: „Nemáme vám čo ukázať.“

Dolly sedela v policajnom aute a celou cestou domov si v duchu opakovala, že to predsa nemôže byť Harry, hoci mala pocit, že počuje, ako jej to nejaký hlas v hlave šeptom opakuje ako ozvena… Tie hodinky mu darovala na desiate výročie sobáša. Pobozkal ju a sľúbil, že si ich nedá dolu ani za svet, že ich bude nosiť vždy a všade. Dolly ho rada pozorovala, ako sa na ne díva, ako najprv natiahne ruku, potom pootočí zápästie a sleduje, ako sa svetlo odráža na trblietavých diamantoch.

Harry bez tých rolexiek neurobil jediný krok, mal ich na ruke dokonca aj v posteli. Na ďalšie výročie sobáša mu Dolly kúpila ťažký zlatý zapaľovač značky Dunhill, na ktorý dala vygravírovať jeho iniciály. Zasmial sa a povedal, že aj ten ho spolu s hodinkami bude sprevádzať do konca života.

No aj tak sa zdráhala pripustiť si myšlienku, že Harry sa už nevráti domov.

Audrey zorganizovala Terrymu pohreb. Len pre najbližších členov rodiny, žiadny veľký kar, len pár drinkov u nich doma. Shirley bola ešte vždy v takom stave, že od nej nemohla čakať nič viac, len že sa oblečie.

Greg, Shirlein pankáčsky brat, sa snažil pomôcť, ako najlepšie vedel, no bol veľmi mladý a zaskočili ho citové výlevy staršej sestry. Keď spustili rakvu s Terrym do hrobu, Shirley sa chcela za ním vrhnúť a to Grega tak vyviedlo z miery, že sa vzdialil od hrobu a pridal sa k inému pohrebnému sprievodu, ktorý pôsobil oveľa dôstojnejším dojmom.

Audrey zatiaľ neobjednala náhrobný kameň, lebo si od dcéry nerada pýtala peniaze. Rozhodla sa, že to odloží na neskôr, keď sa Shirley pozviecha. Od dcéry si veľa sľubovala. Verila, že Shirley sa bude znova zúčastňovať na súťažiach krásy, bola totiž presvedčená, že s tou úžasnou figúrou a rozkošnou tváričkou to raz dotiahne až do celoštátneho kola Miss Anglicko. Vlastne ju už medzičasom prihlásila na súťaž Miss Paddington… ale to jej povie až o pár dní, keď už nebude tak zúfalo nariekať.

Linda stála v obývačke preplneného bytu rodiny Pirelliovcov, kam po pohrebe pozvali všetkých Joeových príbuzných na kar. Vykrikovali tam jeden cez druhého, oblečení od hlavy po päty v čiernom, a temperamentne debatovali v plynulej taliančine. Jej svokra, mama Pirelliová, celé dni varila a chystala pohostenie – pastu, pizzu, rôzne salámy a kadečo iné –, pod ktorým sa teraz prehýbali stoly. Linda, sirota bez príbuzných, nemala koho pozvať. Priatelia, chalani zo zábavného centra s hracími automatmi, kde pracovala, tí Joea sotva poznali. Tak jej nezostalo nič iné, len si stať nabok a riadne sa opiť. Všimla si, že hostia si ju premeriavajú a nechápavo krútia hlavami nad jej červenými šatami. Bolo jej to fuk.

Prešla pohľadom po mori uslzených tvárí a vtom na opačnom konci miestnosti zazrela drobnú blonďavú radodajku, ktorú pred pár týždňami videla s Joeom. To ju natoľko rozzúrilo, že sa vrhla do davu hostí a zastala pred vzlykajúcou ženou.

„Teba kto pozval, dofrasa?“ zvrieskla. Dá jej takú príučku, že si ju tá štetka nadlho zapamätá! Linda schmatla pohár s vínom a veľa nechýbalo, bola by ho po nej šmarila, nebyť Joeovho mladšieho brata Gina, ktorý ju v poslednej chvíli odtiahol nabok. Objal vzlykajúcu Lindu a šeptom ju utešoval, pričom jej akoby náhodou v opileckom opare stisol pravý prsník.

Dolly Rawlinsovú natoľko pohltil smútok, že sotva niečo zobrala do úst. Deň a noc sa jej zliali do jednej beztvarej škvrny, fungovala trochu ako autopilot, a práve vďaka stavu, v akom sa nachádzala, súhlasila s manželovým pohrebom. Teraz sedela v obývačke vo vkusných čiernych šatách a v čiernom klobúčiku s malým závojom. Uhládzala si čierne rukavičky z jemnej kože, pod ktorými cítila svadobnú obrúčku aj snubný prsteň. Wolf sedel vedľa nej na gauči, teplým telíčkom pritisnutý k jej stehnu.

Dokonca aj v tento deň Dolly pôsobila až zarážajúco vyrovnaným dojmom. Bezchybne učesané vlasy pieskovej farby, nenápadný mejkap, profesionálne správanie. Patrila k ženám, ktoré sa na verejnosti nedelia o svoj zármutok, berú to ako svoju osobnú a veľmi súkromnú záležitosť. Aj tak by ich zrejme nikto nepochopil a Dolly si ani náhodou neželala, aby sa niekto tváril, že vie, čo prežíva.

Vzťah Dolly a Harryho bol mimoriadny. Zoznámili sa v čase, keď prevzala po svojom nebohom otcovi obchod so starožitnosťami, ale aj starinárskymi haraburdami na Petticoat Lane. Na Harrym ju určite nezaujalo, že prifrčal na frajerskom jaguáre, ani to, že dobre vyzeral a bol šarmantný, hoci, pravdupovediac, aj to boli pozitíva, ktoré si všimla. Nie, ich spojilo niečo omnoho hlbšie.

Dolly celkom stratila dych, keď ju Harry požiadal o ruku a navliekol jej na prst snubný prsteň s diamantom. Aj Harryho matka Iris zalapala po dychu, ale z celkom iných dôvodov. Nešlo jej do hlavy, že jej syn sa chce oženiť s dievčinou, ktorá podľa nej bola len obyčajná malá štetka, čo ide po prachoch. Iris vychovávala Harryho sama odvtedy, čo jeho otec skončil za mrežami pre ozbrojenú lúpež a krátko po prepustení z väzenia zomrel na rakovinu. Iris rozbehla veľmi úspešný – a očividne celkom zákonný – biznis so starožitnosťami, postarala sa, aby Harry dostal kvalitné vzdelanie, a súhlasila, aby cestoval a naučil sa čo najviac o starožitnostiach, striebre a drahých kameňoch. Harry prebral rodinnú firmu v čase, keď sa Iris rozhodla odísť do dôchodku, lebo ju sužovala artritída a oslepujúco bolestivé migrény. Pre svojho jedináčika si už želala iba jediné – aby sa oženil s bohatou mladou slečnou z lepších kruhov s dobrými spoločenskými konexiami. A vtedy Harry prvýkrát v živote svoju matku sklamal.

Dolly nikdy nespomenula pred Harrym deň, keď zatelefonovala Iris do elegantného bytu v St. John’s Woods na severozápade Londýna, ktorý jej kúpil bezhranične milujúci syn. Dolly nespĺňala jej predstavu o žiarivej blondínke, v tých časoch ktovieako neoplývala eleganciou. Iris si vysnívala celkom inú nevestu. Dolly, príťažlivá, pevne stavaná žena s rukami, ktoré zakúsili ťažkú prácu, pôsobila skromným dojmom, hovorila ticho a vyžaroval z nej ženský šarm. Iris sa premohla a ponúkla jej čaj.

„Nie, ďakujem, pani Rawlinsová,“ slušne odmietla Dolly. Iris sa mykla, keď začula jej prízvuk, z ktorého bolo jasné, že Dolly vyrástla v chudobnej londýnskej štvrti East End. „Len som vám chcela povedať, že Harryho ľúbim a my dvaja sa zoberieme, či sa vám to páči, alebo nie. Váš nesúhlas a vyhrážky nás ešte väčšmi zblížili, lebo Harry ma nielen ľúbi, on ma aj potrebuje.“

Dolly sa odmlčala. Čakala, že Harryho matka zareaguje, že sa ospravedlní, aby dala najavo, že má pre nich aspoň trochu pochopenia. No Iris si ju iba sústredene premerala od hlavy po päty a pohŕdavo sa zaškerila pri pohľade na jej obyčajné šaty a nízke, praktické topánky bez štipky fantázie.

Dolly pokrčila plecami a pokračovala: „Netvárte sa tak povýšenecky. Môj otec mal obchod so starožitnosťami a poznal vášho manžela. Všetci vedia, že kšeftoval s kradnutým tovarom a odsedel si desať rokov v Pentonville za ozbrojenú lúpež. Vedia aj to, že kým bol za mrežami, udržali ste biznis nad vodou len vďaka jeho prachom. A povedzme si otvorene, môžete byť rada, že sa vám to prepieklo.“

S Iris sa ešte nikdy nikto takto nezhováral. Celkom ju to vykoľajilo. „Ste tehotná?“ spýtala sa.

Dolly si uhladila úzku sukňu a odvetila: „Nie, pani Rawlinsová, nie som tehotná, ale želám si rodinu, a ak sa aj vy chcete stať jej súčasťou, tak držte jazyk za zubami. My s Harrym sa vezmeme s vaším dovolením alebo bez neho. A ak sa mu ešte budete vyhrážať, že ho odstavíte od biznisu, tak vedzte, že si pílite konár aj sama pod sebou.“ Dolly sa zvrtla na odchod. „Nemusíte ma vyprevadiť, trafím aj sama.“

„Ak to robíte pre peniaze, stačí povedať,“ ozvala sa Iris.

„Hneď teraz vám vypíšem šek. Povedzte si cenu.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

ÚVOD

PRVÁ KAPITOLA