Charles Soule

THE ORACLE YEAR

Copyright © 2018 by Charles Soule All rights reserved.

Translation © 2018 by Mária Galádová

Jacket design © 2018 by Marek Novák

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6338-8

Venujem trom ženám

Mary

Amy

Rosemary

I. ČASŤ

JESEŇ

1. KAPITOLA

Môže sa stať čokoľvek, pomyslel si Will Dando. V najbližších piatich sekundách, v najbližších piatich rokoch. Úplne čokoľvek.

Obrátil pohár s pivom hore dnom a vycedil niekoľko posledných hltov. Pokúsil sa získať barmanovu pozornosť, čo nevyzeralo na ľahkú úlohu. Bar nebol plný, keď doň asi pred tromi hodinami prišiel, no len čo sa začal zápas Jets – Raiders, zaplnil sa.

Jets prehrávali o tri body a na hodinách už nezostávalo veľa času do konca. Will sa bežne o šport veľmi nezaujímal. Nebol si istý, či nejaký futbalový zápas vôbec dopozeral do konca.

Lenže tento zápas bol iný. Dôležitý.

Bol dôležitý, pretože jeho výsledok patril medzi stoosem vecí, o ktorých Will vedel, že sa ešte nestali.

Bar sa nachádzal len na skok od jeho bytu a nevyznačoval sa ničím, čo by stálo za odporúčanie, okrem základnej služby, akú ponúka každý bar na svete: pijete v ňom a (formálne vzaté) nepijete sami. Will si vybral druhé najlepšie miesto na sedenie – barovú stoličku čo najďalej odo dverí. Vždy keď niekto vošiel alebo vyšiel, dovnútra vrazil nezvyčajne chladný novembrový vzduch, prehnal sa miestnosťou, rozčeril mláčky rozliateho piva a rozvíril pokrčené servítky.

Najlepšie miesto v bare, barová stolička najďalej odo dverí a vetra, sa nachádzala hneď po Willovej ľavici. Sedela na nej veľmi pôvabná dievčina s jemne vlnitými gaštanovými vlasmi. Vyzeralo to, akoby sa poznala s barmanom. Dolieval jej určite častejšie ako Willovi a zdalo sa, že väčšinu drinkov jej nezarátava. Na to existovalo naozaj ľubovoľné množstvo dôvodov. Napríklad už len tie dievčinine vlasy.

Will zachytil jej meno – Victoria – a vážne zvažoval, že ju osloví. Vlastne o tom dumal väčšinu času z uplynulých troch hodín.

Zabzučal mu telefón. Pozrel naň – na displeji svietilo Jorge, čo znamenalo ponuku džobu, dobrú ponuku. Pravdepodobne žúr na nejakom super mieste v centre mesta za solídne peniaze. Aj najhoršia ponuka od Jorgea bola spravidla celkom dobrá skúsenosť a príležitostne sa vyskytli aj skutočne skvelé možnosti. Jorge Willa najímal ako basgitaristu na módne prehliadky dámskej bielizne, na večierky, ktoré sa konali po skončení kultúrnych podujatí a boli plné významných podnikateľov z priemyslu, no aj na naozaj náročné a zodpovedné nahrávanie v štúdiách a občas i na turné do predskokanskej kapely. Akákoľvek budúcnosť, ktorú Will mohol mať v New Yorku ako hrajúci basgitarista, sa viac či menej spájala s Jorgeom Cabrerom.

Will ťuknutím na displej odmietol hovor práve vo chvíli, keď sa barman konečne prepracoval k jeho časti baru.

„Ešte jedno?“ opýtal sa barman a ukázal na Willovu prázdnu pivovú fľašu.

„Hej,“ prikývol Will. „Ešte zopár.“

Will sa mimovoľne otočil doľava, kde sedela Victoria, a usmial sa.

„Objednám vám?“

Kútikom oka zbadal, že barman načahujúci sa k chladiacemu boxu trochu ustrnul. Dobre, možno sú viac než známi. Nuž ale čo na tom?

Victoria obrátila hlavu a pozrela na Willa.

„Och, vďaka,“ ozvala sa dosť priateľsky, „ale viete… Poznám sa s barmanom. Pijem zadarmo.“

„Jasné, chápem,“ prikývol Will, „len tak uvažujem nahlas, že zaplatené chutí lepšie ako zadarmo, nie?“

Victoria nachýlila hlavu.

„Je to v poriadku, ďakujem.“

Veľavravne preniesla pohľad späť na obrazovku asi s takým dôrazným odmietnutím, akoby práve odmietala výmenu svojho miesta na sedenie. Vrátil sa barman, posunul papierovú podložku pred Willa a razantne postavil na stôl nové pivo možno s trochu silnejším buchnutím, ako bolo nutné.

Raiders skórovali touchdown a získali extra point, bod navyše, čím zvýšili vedenie na desať. Z úst väčšiny osadenstva baru vrátane Victorie sa vyvalili povzdychy.

Pred Willom ležal na bare čierny zápisník so špirálovou väzbou, s obalom skrčeným ako stará kožená peňaženka. Strany pri spodnom okraji sfarbila do hnedých plesnivých máp kedysi dávno rozliata káva. Will skĺzol palcom k spodnému rožku a zopár strán pretočil. Zahľadel sa na zadnú stenu baru, na mnohonásobne pokrivené obrazy seba samého na fľašiach zoradených na dlhom regáli. Zovrel zápisník a ohol ho pozdĺž prehybov.

Premýšľal o tom, čo vie a čo by s tým mohol podniknúť. Výstrely vnútri lahôdkarstva. Lahôdkarstvo Šťastný kútik. Dva rýchlo po sebe, potom pauza, nato ďalšie tri, jeden po druhom. Potom dlhá prestávka. Zadržiavanie dychu. Vnútri sa rozhoduje. Ďalšia streľba. Veľký rozruch a krik. Rozprsknutie niečoho o predné okno lahôdkarstva, zvnútra. Tma uprostred, sfarbená dočervena na okrajoch, kde nebola taká hustá a slnečné svetlo ju mohlo prežiariť.

Will sa hral s nálepkou na dopoly vyprázdnenej pivovej fľaši a skúmavo si prezeral pivá, ktoré už vypil. Premýšľal o dobrých aj zlých rozhodnutiach a o tom, aké môže byť ťažké rozlíšiť ich.

Znova sa otočil k Victorii.

„Držíte Jetsom?“ skúsil.

„Áno,“ odvetila, no nespustila zrak z obrazovky.

„Chcete vedieť, kto vyhrá tento zápas?“ spýtal sa.

„Myslím si, že to už viem,“ prehodila.

„Možno budete prekvapená,“ povedal. „Jets vyhrajú o štyri.“

Victoria čosi zašomrala, ale aj jej šomranie vyznelo milo.

„Dva touchdowny pri troch minútach na časomiere? To už nie. Asi by som mala povedať Samovi, aby vám prestal nalievať.“

„Len trpezlivo sledujte,“ nástojil Will.

„Ako si môžete byť taký istý? Vari ste prorok?“ Will váhal.

„Presne tak,“ potvrdil.

Victoria konečne odtrhla zrak od obrazovky.

„O-hó,“ pokývala hlavou. „Viete, koľkokrát som za posledných pár mesiacov počula túto vetu? Vy ju však nepoužívate správne. Mali by ste predpovedať, že zajtra ráno sa zobudíme vedľa seba v posteli.“

Will sa uškrnul.

„O tom neviem. Ale viem, že Jets tento zápas vyhrajú.“

„O štyri,“ dodala Victoria.

„Správne.“

„Ak sa to stane, som vaša. Môžete si ma odviesť domov a robiť si so mnou, čo chcete.“

Willovi sa rozšírili zreničky.

„Fíha.“

„Zbytočne sa netešte,“ zdvihla obrvy.

Pri druhom pokuse v ďalšom z útokov Jets jeden z newyorských receiverov chytil tridsaťyardovú prihrávku a dobehol s loptou až do koncovej zóny. V bare vypukol jasot.

Will hodil okom po Victorii. Zízala naňho.

„Už chápete, čo hovorím?“ spýtal sa.

„Jasné,“ prikývla. „Majú však pred sebou ešte dlhú cestu a málo času.“

„Hm, áno,“ pripustil.

Jets kopli svoj extra point zo zeme do brány a Raiders znova získali loptu a prešli do útoku.

Tmavé rozprsknutie, červené na okrajoch, kde nebolo až také husté.

Will vstal, schmatol zápisník a vopchal si ho pod pazuchu.

„Kam idete?“ spýtala sa Victoria.

„Nebojte sa, o minútu som späť. Stavili sme sa, nepamätáte si?“

„Pamätám si veľmi dobre.“

Náhlivo prešiel do zadnej časti baru. Vkĺzol do mužskej toalety a zamkol za sebou dvere. Položil ruky na obe strany chladného porcelánového umývadla a zahľadel sa do fľakatého zrkadla.

Zo zrkadla sa naňho díval zahmlený, nanajvýš obyčajný odraz: neupravený, podzamestnaný takmer tridsiatnik. Knihu však, samozrejme, netvorí len obal. Už istú chvíľu nebol obyčajný.

Ďalší jasot z baru. Will nevidel na obrazovku, no vedel, čo sa stalo. Jets si vynútili stratu lopty a bežia s ňou po ďalší touchdown. Bar sa dostával do varu a krásna dievčina si začínala domýšľať, že tento večer asi naozaj stretla proroka. Will mohol mať ju aj každú inú ženu na jej mieste. Mohol mať celý bar, ak by chcel. Stálo by ho to len asi desať slov na osobu.

Zatvoril oči. Skrútil zápisník do šúľka a oboma rukami ho stlačil, až mu obeleli hánky.

Dobré aj zlé rozhodnutia.

„Dočerta s tým,“ zahrešil.

Došlo mu, že si nechal kabát prehodený cez barovú stoličku. Aké hlúpe.

Nenápadne vyšiel z pánskej toalety a pritom zariskoval jeden krátky pohľad späť na bar. Krásna Victoria zaujato hľadela na obrazovku a tlieskala, zatiaľ čo sa Jets pripravovali kopnúť od brány extra point. Dali to. Vyhrali o štyri.

Bar mal zadný východ vedľa kuchyne. Will vyšiel von a hneď pri prvom nadýchnutí pocítil, ako mu ostrý vzduch preráža pľúca. Bez obzretia vykročil do noci.

2. KAPITOLA

Leigh Shorová sa zadívala na svoj šalát na stole. Dovolila si v ňom isté výstrednosti. Krutóny, syr, vyprážané kúsky kuracieho mäsa, dobrý dresing (ktorý by mali nazývať jednoducho puding). Morálna podpora v cene takmer pätnástich dolárov prostredníctvom samoobslužného baru. Zo šalátu zatiaľ zvládla zjesť asi tak dva hlty.

Leigh zastrčila vidličku do šalátu a utrela si ruky servítkou. Zhúžvala ju a pustila z ruky na tácku. Reflexívne siahla po mobile a odomkla ho. Na obrazovke sa objavilo vlákno Redditu s jedinou poštou pripnutou na samom vrchu.

Svietili tam dve krátke vety:

ZAJTRAJŠOK JE DNES.

TOTO SÚ VECI, KTORÉ SA STANÚ.

Pod nimi nasledoval zoznam: dvadsať stručných opisov udalostí, ani jeden nemal viac ako niekoľko viet. Pri každom sa uvádzal dátum, celkový interval bol asi šesť mesiacov.

Tento zoznam sa objavil všade na webe – každá stránka správ na internete obsahovala svoju vlastnú kópiu, pod každou kópiou sa nachádzalo sprievodné vlákno s agregovanou tisíckou komentárov. Príspevok na Reddite však bolo to miesto, kde sa objavila prvýkrát, a to cez link na anonymne poustnutý pastebin.

Stránka. Každý hneď vedel, čo má na mysli ten, kto sa o nej zmieňuje.

Leigh prešla zoznam udalostí až na koniec. Ani päť minút potom, čo naposledy uskutočnila tento istý manéver, sa na ňom nič nezmenilo. Zdvihla zrak od telefónu. Osem z desiatich ľudí v kaviarni viselo na mobile. Iba v smere, ktorým sa v danom momente dívala, prinajmenšom na dvoch z tých rozsvietených obrazoviek videla Stránku.

Leigh odklikla a znova si stiahla poštu. Nič – alebo aspoň nie e-mail, ktorý čakala.

Zvraštila čelo, váhala a potom si na obrazovku stiahla iný dokument – svoj článok. Asi tristo slov pekne doplnených o obrázky a linky… o všetko, čo očakávajú nároční čitatelia Urbanity.com od obsahu.

Článok bol o Stránke. Leigh si mohla za námet vybrať čokoľvek. Ju však fascinovala Stránka. Odkedy sa prvýkrát objavila, budila dojem, akoby bola jediná vec, na ktorej naozaj záleží. Jediný rébus hoden riešenia.

Leigh vtedy stála v rade v kaviarni Starbucks, keď jej zabzučala textová správa – link, ktorý jej poslala kamarátka Kimmy Tongová. Preklikala sa ním, hoci nechápala, prečo si Kimmy myslí, že práve to si zaslúži jej čas. Objednala si, potom ešte trochu gúglila pri čakaní na latté, aby si urobila predstavu, čím si vlastne nárokuje tá Stránka byť, a len na ňu civela. A čítala ju znova a znova. Nepočula svoje meno, keď ho od pultu zakričal barista, až kým jej ho nezvrieskol priamo do tváre s tou najuštipačnejšou možnou moduláciou hlasu.

Stránka sa dostala do verejného povedomia tak rýchlo ako úkaz ufo nad Washingtonom. Z jedného dňa na druhý – ba akoby doslova z hodiny na hodinu, ako si na to Leigh spomínala – sa stala jedinou vecou, o ktorej hovoril každý.

Dvadsať udalostí a pri všetkých uvedený dátum. Prvé dve sa udiali ešte predtým, ako sa Stránka stala virálnou, zvyšné sa mali odohrať v budúcnosti. Odvtedy prešli ďalšie štyri z tých dátumov a v každom z nich sa stala udalosť uvedená na Stránke presne tak, ako ju voľakto opísal. Alebo správnejšie, ako ju ktosi predpovedal – neznámy človek, nadprirodzená bytosť, superpočítač, mimozemšťan –, niekto, kto sa stal známym ako Prorok úplne rovnakým spôsobom, ako sa Stránka stala Stránkou.

Leigh pokračovala v pozornom čítaní textu svojho článku, naposledy kontrolovala vypointovanie a hľadala preklepy. O Prorokovi sa rozhodla písať práve preto, lebo sa o ňom už toľko popísalo. Strategické rozhodnutie. Ak dokáže priniesť nejaké nové uhly pohľadu, nové interpretácie, potom to bude isto pôsobivejšie ako teraz písať o niečom inom, menej známom.

Pomyslela si, že sa jej to hádam celkom podarilo – veď sa usilovala dostať do Prorokovej mysle spôsobom, o aký sa dosiaľ zjavne nepokúsila väčšina článkov. Nevšímala si diskusiu o vplyve proroctiev Stránky na svet, ale skôr ich možný vplyv na Proroka. Aspoň taký bol pôvodný kreatívny nápad. Prečítala ten text veľmi veľa ráz, aby si už bola istá, o čom skutočne je. A úmysly mala dobré.

Leighinou súčasnou oblasťou, ktorú na Urbanity.com novinársky pokrývala, bola „mestská kultúra“ – bulvárny rýchlopis pre clickbait, lákadlo na kliknutie, písaný formou krátkych hesiel. Informoval o newyorských kluboch a predstaveniach, škriepkach celebrít a najlepších bageloch v Brooklyne. Áno, Urbanity produkovali aj ozajstné novinové spravodajstvo – nie veľa, len málo, v niektorých iných sekciách – a Leighin článok o Prorokovi bol čosi ako konkurz na preniknutie do serióznej novinárčiny.

Leigh sa vrátila k e-mailovému kontu – stále nič. Sklamane sa zamračila, potom niekoľkokrát rozhodne ťukla do telefónu a jej článok bol zverejnený, teraz už voľne dostupný každému čitateľovi z miliónov návštevníkov tejto stránky. Kocky boli hodené.

Vstala a vysypala obsah tácky do odpadkového koša, z plytvania ju reflexívne pichlo. So zovretým žalúdkom prešla dva bloky naspäť do kancelárie.

Urbanity mali niekoľko podlaží ťažko definovateľnej budovy na Päťdesiatej tretej. Len akási kubická farma so zasadačkami na šiestom podlaží a s kanceláriami vedúcich pracovníkov hore na jedenástom.

Leigh sa posadila za stôl a mrkla na drobné zrkadlo, ktoré viselo na jednej stene jej malej pracovnej bunky. Ako sa Leigh blížila k tridsiatke, jej vzťah s vlastným odrazom v zrkadle sa vyvíjal frustrujúcim spôsobom. Každý pohľad sprevádzalo malé zadržanie dychu. Nevedela, čo môže očakávať – možno akúsi podobu s matkinou tvárou, prúžky bielej vo vlasoch alebo vejáriky čiar roztvárajúce sa do tmavej pokožky okolo očí.

Prečo si to urobila? spýtala sa sama seba.

Mala v New Yorku prácu, živila sa písaním, a teda uplatňovala svoje novinárske vzdelanie. Viac-menej. Z mesiaca na mesiac platila účty s minimom výhovoriek a bez ponižujúcich telefonátov domov. Dobrá polovica jej kamarátov mohla o takých podmienkach iba snívať.

Tak prečo si to vlastne urobila? zopakovala si otázku. Nad stenou Leighinej bunky sa objavila hlava – Eddie, jeden z firemných fotografov. Prichádzal do stredného veku, už proti všetkému tak tvrdo nebojoval a bol veľmi dobrý v tom, čo robil. Eddie jej pred časom spravil časť fotiek k článku o Stránke a pomohol jej aj s grafickým usporiadaním.

Usmieval sa.

„Práve som videl, že uverejnili tvoj článok, Leigh. Bravo. Vravel som ti, že je solídny. Tak čo, naznačili, že ťa preradia do spravodajstva, alebo to bola len jednorazovka? V každom prípade skoro nikdy neberú prácu od ľudí z iných redakcií, aspoň odkedy som tu. Mala by si byť hrdá, že ti dali zelenú.“

Pozrela naňho a mlčala. Eddie prižmúril oči.

„Takže nie si hrdá,“ skonštatoval.

Základná pravda o Leigh Shorovej bola táto: nič nebolo pre ňu nezaujímavejšie ako to, čo už mala, a nič zaujímavejšie ako to, o čom jej niekto povedal, že mať nemôže. Uvedomila si ju pred rokmi, no zjavne ju nemohla zmeniť, bez ohľadu na príležitosti, dlhodobé vzťahy a celkové šťastie, o ktoré ju to pripravovalo.

„Unavilo ma čakať, Eddie. Pred týždňom som im ten článok poslala e-mailom a ani mi neodpovedali. Vieš, čoho som schopná, nie? Práve si to povedal. Potrebovala som im niečo ukázať. Dva roky žiadam o zmenu zaradenia a oni ma stále posielajú len na otváranie nezmyselných klubov a čo ja viem čo. Keď sa biznisové vertikály vrátia k tomuto článku, bude im to jasné ako facka. Iste, je to možno trochu lotéria, ale…“

Eddie hlasno vydýchol, no bolo to skôr zavrčanie ako vzdych.

„Vieš, že toto tu vlastní nadnárodný konglomerát zábavného priemyslu, nie? Nemôžeš predsa len tak sama od seba uverejňovať veci. Nie je to tvoj súkromný Tumblr! Ľudí za také niečo ťahajú po súdoch, Leigh, a nastopro ich čaká vyhadzov.“

Eddie sa odvrátil.

„Idem skontrolovať ten tvoj úlet a len dúfam, že si mi v ňom neďakovala.“

Leigh otvorila ústa, chystala sa povedať, že stĺpček teda stiahne zo stránky Urbanity. No čo by to v skutočnosti riešilo? Už bol vonku.

Prvá predpoveď, ktorá sa mala uskutočniť pod drobnohľadom verejnosti, bolo tvrdenie, že ôsmeho októbra sa v Northsideskej všeobecnej nemocnici v Houstone narodí štrnásť bábätiek, šesť chlapcov a osem dievčat. Splnila sa presne, i keď posledné dieťa sa narodilo dve minúty pred polnocou a matka bola rodička, ktorá sa v nemocnici objavila iba hodinu a pol predtým. Dokonca nebývala ani v tej oblasti – len náhodou tade s manželom prechádzali autom. Zinscenovať také čosi nie je ľahké, no popierači a odmietači na blogoch a elektronických nástenkách jednako prišli s alternatívami najrozličnejšieho druhu, ako sa to mohlo narafičiť. Najpopulárnejšia teória bola, že Stránku prevádzkuje špionážna služba CIA, ktorá v tajnom zariadení blízko nemocnice umelo vyvolala pôrod u istého počtu žien. Zošíkovala ich tam ako kobyly na plemeno, aby sa zabezpečilo, že všetko klapne podľa plánu, a onú šťastlivú dámu vyslali do nemocnice čosi pred polnocou.

Neprekážalo, že CIA operuje výlučne mimo Spojených štátov, ani to, že vyvolanie pôrodu má ďaleko od presného technického manévru s načasovaním na zlomok sekundy, dokonca ani to, prečo by s niečím takým nejaká žena vôbec súhlasila, a tak ďalej a tak ďalej.

Ďalšia predpoveď bola datovaná približne dva týždne po týchto pôrodoch:

LET 256 SPOLOČNOSTI PACIFIC AIRLINES POČAS KLESANIA NA PRISTÁTIE V KUALE LUMPUR STRATÍ SPRÁVNY TLAK V KABÍNE. HOCI LIETADLO PRISTANE BEZPEČNE, SEDEMNÁSŤ ĽUDÍ UTRPÍ ZRANENIE. NEBUDÚ OBETE NA ŽIVOTOCH.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

I. ČASŤ JESEŇ

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA