HYGGE AND KISSES

První vydání románu v angličtině vydalo nakladatelství Simon & Schuster UK Ltd, England.

Copyright © Clara Christensen, 2017

Translation © Ina Leckie, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-424-3

Část první

Londýn

1. kapitola

Bylo pondělí ráno. Bo Hazlehurstová se cestou do práce spolu s davem dalších cestujících pohupovala sem a tam ve vagónu metra a nemohla se ubránit obavám, že život prostě není, jaký by měl být. Štěstí se jí za těch šestadvacet let rozhodně nevyhýbalo: mělo podobu slušné práce, hodných rodičů i aktivního společenského života, a Bo věděla, že by měla být ráda, že to všechno má. O víkendu se ale v jednom časopise dočetla o krizi mladšího věku, což ještě posílilo její dojem, že něco není v pořádku, že pořád ještě není opravdu dospělá, že je spíš holčička, která si na dospělost jenom hraje.

Najednou to s ní smýklo, a byla by upadla, kdyby měla kam. Vlak se skřípěním prudce zabrzdil. Bo nabrala znovu rovnováhu, srovnala si kabelku přes rameno a tlumeně se omlouvala plešatějícímu byznysmenovi, kterému se před chvilkou zaryla nosem do podpaždí. Cestující vesměs otráveně usykávali a vzdychali nad vznikajícím zpožděním, jehož důvod nikdo neznal. Bo nebyla výjimkou, ale snažila se myslet raději na to, co má dnes před sebou, aby zaplašila chmury z té sílící krize mladšího věku.

Pracovala v londýnském West Endu ve firmě, která se specializovala na účetní software. Pravda, během svých tří let studia psychologie na Východoanglické univerzitě v Norwichi nebylo IT zrovna odborností, o kterou by se nějak zvlášť zajímala, takže trochu váhala, když několik týdnů po promoci dostala nabídku na tuhle kancelářskou pozici. Třeba by se časem naskytlo něco lákavějšího, něco, co by mi víc sedlo, říkala si. Rodiče ji ale nabádali, ať nezahazuje příležitost dostat se do solidní firmy v solidním sektoru („Účetní software bude potřeba vždycky,“ pronesl moudře její otec, sám rovněž účetní.), a tak Bo tu nabídku přijala.

Byla poměrně spokojená, že se jí podařilo tak rychle najít „pořádné zaměstnání“, zatímco hodně jejích přátel a známých se muselo spokojit s brigádami nebo s prací v baru, a tak se snažila zaplašit pochybnosti a vstoupit do pracovního života s otevřenou myslí i duší. Sice to nebyl nijak podnětný džob, ale pracovat v samém srdci West Endu, co by kamenem dohodil od Oxford Street, jí v jednadvaceti, po třech letech studentského života po podnájmech na norwichském předměstí, připadalo jako dar z nebes. Představovala si, jak bude v poledních přestávkách bloumat po obchodech s poslední módou a občas si třeba dovolí i nějaký ten make-up v Selfridges.

Jako služebně nejmladší zaměstnankyně byla Bo podřízená ve firmě snad všem s výjimkou uklízečky, a první půlrok ve firmě Aspect Solutions tak strávila frankováním pošty, aktualizováním databáze klientů, obstaráváním nápojů různým manažerům, a když měla štěstí, tak i pořizováním zápisu na poradě, pokud některá sekretářka onemocněla. Práce to byla nudná i stresující a rozčarování na sebe nedalo dlouho čekat. Utrácení v Selfridges bylo výjimečnou událostí, protože ze skrovného platu jí po odečtu položek na nájem, dojíždění a jídlo mnoho nezbývalo, a zůstatek na kreditce se nevýrazně, zato zarputile vlnil kolem nuly. Navíc to měla z práce k Selfridges daleko – až na opačný konec Oxford Street, zatímco firma samotná si hověla uprostřed džungle obchodů se suvenýry a pouzdry na telefon. Bo nicméně v zaměstnání vytrvala a v průběhu pěti let se systematicky propracovávala různými kancelářskými pozicemi až k opojným výšinám členky marketingového týmu s odpovědností za výrobu a obsah firemních propagačních materiálů.

Vlak se probral k životu, a i když ještě hodnou chvíli popojížděl sem a tam, aby se dostal na jinou kolej, po další čtvrthodině se Bo konečně vynořila ze stanice Oxford Circus na šedivé světlo listopadového sychravého rána. Vyštrachala z kabelky deštník a otevřela ho mezi deštníky ostatních mrzutých lidí na chodníku, kteří taky čekali u přechodu na zelenou. Jakmile se rozsvítil zelený panáček, dav se hnul a hromadně se sunul kolem nárazníků autobusů a taxíků, jejichž řidiči teď byli pro změnu ti netrpěliví, co čekají, kdy barvy na semaforu zase přebliknou. Bo se na přechodu se sklopenou hlavou vyhýbala deštníkům protijdoucích a pak se dala doprava. Jen zběžně přeletěla pohledem obří výklady Topshopu a zaregistrovala figurínu v kraťoučkém topu a bokovkách tak nízkých, že jí nad opaskem čouhaly plastové pánevní kosti. „V tom si tak leda užene smrt,“ zamumlala si Bo tiše pod nos a hned upadla sama před sebou do rozpaků, že už zase mluví přesně jako matka.

Odbočila do postranní ulice s úlevou, že má cestu po hlavní třídě z krku, proplétala se na protější stranu mezi řadou taxíků a zadržovala dech, aby pokud možno nevdechovala tmavé obláčky výfukových plynů. Uskočila před cyklokurýrem nasoukaném v lycrovém úboru, který nehleděl na to, co je ještě silnice a co už chodník. Vzápětí plnou vahou šlápla do louže s olejovou duhou, která číhala pod uvolněnou prasklou dlaždicí. Sykla, když ucítila ledovou vodu i v jedné botě a pod kalhotami.

Zastavila se pod markýzou kavárny a vylévala vodu z polobotky. V kouřovém skle zahlédla odraz vlastní zamračené tváře a uvědomila si, že v poslední době je to její obvyklý výraz, tak obvyklý, že už se jí mezi obočím usadila první svislá rýha. Přišlo jí to jako ironie – už se jí dělají vrásky, a přitom si nepřipadá ještě ani pořádně dospělá. Možná, že by si mohla na seznam starostí ohledně krize mladšího věku připsat i předčasné stárnutí.

Bo si na žebříčku atraktivity dávala slušnou sedmičku, a když si dala opravdu záležet, dokázala to podle sebe vytáhnout i na osm a půl. Nebyla nijak zvlášť vysoká, ale nejevila naštěstí sklon k buclatosti, měla čistou pleť, modrošedé oči a vlasy, ač přirozeně kudrnaté, se daly žehličkou zkrotit do docela elegantních vln. Musela si ale přiznat, že dnes nevypadá zrovna nejlíp. V typickém úřednickém šedém trenčkotu a černých kalhotách byla prostě neslaná nemastná. Rukou v rukavici si prohrábla vlasy, které se jí teď lepily na čelo, a v duchu proklínala jejich geneticky daný sklon krepovatět při sebemenší známce vlhkosti ve vzduchu.

Vklouzla zpátky do mokré boty a pokračovala k severnímu konci ulice, k ošklivému šedivému kancelářskému bloku, kde sídlila i společnost Aspect Solutions. Zatlačila do těžkých skleněných dveří a prošla obkládanou halou k výtahům. Oči jí mimoděk ulpěly na seznamu firem, které sídlily v jednotlivých patrech budovy. Většina těch jmen neprozrazovala, čím se vlastně zabývají nebo aspoň v jakém sektoru vůbec působí. Několik se jich označovalo za agentury, ale zbytek Bo zněl spíš jako jména různých postav ze sci-fi povídek než jako názvy pozemských společností: Zeneca, Sentralis, Clostridia (tohle Bo připadalo naopak jako nějaká pohlavně přenosná choroba, která by ty mimozemšťany třeba vyhubila).

Výtah elektronicky pípl, že jsou ve čtvrtém poschodí, plechové dveře se odsunuly a Bo se na ten nadcházející pracovní týden zhluboka nadechla.

„Brý ráno, Bo,“ zatrylkovala recepční Chloe s platinovým přelivem, nalepenými řasami a obočím jako podle šablony.

„Ahoj, Chloe,“ usmála se Bo a odložila mokrý deštník do stojanu vedle automatu na vodu. „Co víkend, dobrý?“ Věděla, že Chloe pondělní rána miluje, protože může všem vykládat, co zas přes víkend vyváděla.

„Jo, skvělý,“ rozzářila se Chloe. „Jsme byly v sobotu s holkama slavit Kellyiny narozky. Ty bláho, ta ženská má ale splav.“

Bo několik jejích kamarádek zažila, když měla sama narozeniny a pozvala kolegy na drink do baru, kam se z Aspektu s oblibou po práci chodilo. Všechny byly stejně načančané jako Chloe, vlasy načesané, jako by málem chtěly ožít vlastním životem a pleť až strašidelně oranžovou. Bo se v porovnání s nimi cítila stará a prudérní, zvlášť poté, co se začalo pít a ony se rozpovídaly o svých partnerech a svém sexuálním životě (hlasitě a do téměř názorných detailů).

„Jégrbomby lítaly jedna za druhou,“ vyprávěla Chloe hrdě. „Takže to nakonec byl docela mazec, to víš.“

Bo přikývla, ale v duchu nakrčila nos při pomyšlení, co všechno asi slovo binec obnášelo, když u toho byla Chloe, její kamarádky a bůhvíkolik jégrbomb.

„Kelly v taxíku cestou domů hodila šavli,“ pokračovala Chloe, jako by odpovídala na Boinu nevyslovenou otázku. „A já na ni jen: ‚Proboha, Kels, to nemyslíš vážně!‘ Bylo to všude po podlaze, pod sedadly, mně to hodila na boty, no všude prostě. Byla jsem z toho úplně naruby. Ty semišky jsem měla fungl nový!“ Chloe pátrala v Boině tváři po výrazu soucitného rozhořčení, a Bo se snažila tvářit spíš empaticky než znechuceně.

„Ouha,“ zahuhlala nepřesvědčivě.

„Ale opláchla jsem je pod tekoucí vodou, když jsem přišla domů, a vypadají úplně normálně,“ pochlubila se vzápětí. „I když na ně ještě asi budu muset vyplácat hromadu deodorantu, aby tolik nesmrděly,“ uzavřela pak svůj výklad praktickou úvahou. Celou tu dobu se při tom probírala došlou poštou a hledala skupinu obálek adresovaných marketingovému oddělení. „A vůbec, co ty? Taky sis přes víkend něco užila?“ zeptala se, když podávala Bo svazek obálek.

„Ani ne, nic zvláštního,“ řekla Bo a nesoustředěně jimi listovala.

„Ach tak,“ Chloe splaskl úsměv – zklamalo ji, že Bo nemá ani jedinou šťavnatou historku, která by jí osvěžila pracovní povinnosti, tedy zvedání telefonu a zdravení příchozích.

„Tak zatím,“ řekla Bo s tak trochu omluvným úsměvem a zodpovědně uspěchaným podtónem.

„Zatím,“ zašvitořila Chloe už veseleji, protože elektronické pípnutí právě ohlašovalo příjezd výtahu s další várkou zaměstnanců Aspektu.

Bo procházela velkou společnou kanceláří k řádce pracovních stolů, které tvořily oddělení marketingu, a cítila, jak jí v levé botě každý krok mokře začvachtá. Přišla do kanceláře jako první; sundala si kabát, zapnula počítač a sesunula se na otočnou židli. Krom tichého hukotu ventilátoru slyšela o kus dál zvonit telefon a od staveniště kolem Crossrail station o kus dál na Oxford Street k ní i přes trojitá okna slabě doléhalo vrčení pneumatické sbíječky. Tyhle zvuky se za celých pět let, co tu pracovala, nezměnily. Budou tu slyšet i za dalších pět, napadlo ji. A budu je tady tou dobou pořád slýchat i já?

Manažerka marketingu Claire dorazila, právě když Bo začala projíždět těch sedmatřicet mailů, které jí přišly do schránky od chvíle, kdy v pátek v šest večer vypnula počítač.

„Dobré ráno, Claire, mělas hezký víkend?“ pozdravila ji Bo.

Claire, matka dvou ani ne tříletých dětí, sama s čtyřicítkou na krku, byla věčně uštvaná a ustaraná. Dnes vypadala mimořádně vyčerpaně.

„Ani se neptej,“ ušklíbla se. „Děcka přepadla střevní chřipka. Lítalo to z nich oběma konci naráz.“

Bo vyštrachala soucitný úsměv a letmo se zamyslela nad tím, jestli by sama vůbec dokázala mít nějaké děťátko ráda natolik, aby mu v takové situaci dělala ošetřovatelku, nebo jestli by tváří v tvář erupci zvratků svého roztomilého potomka spíš znechuceně uskočila a prchala z pokoje i z domu pryč. A nemohla se ubránit pocitu, že druhá možnost jí připadá pravděpodobnější.

„To tedy asi nebyla zrovna legrace,“ podotkla.

Claire se zhluboka stoicky nadechla. „No, však víš, jak se to říká,“ odvětila tónem prozrazujícím dlouhodobé utrpení, „že ženská není pořádná máma, dokud jí vlastní děcko nenablinká rovnou do výstřihu.“

„Dáš si čaj?“ Bo rázně vstala od stolu. Téma vyprazdňování zažívacího traktu nežádoucím směrem a tempem mělo pro ni takhle v pondělí po ránu hranice snesitelnosti vymezené zcela jasně a hodně nízko.

„Jé, to budeš moc hodná, Bo,“ vzdychla Claire vděčně.

U protějších stolů si právě odkládaly šály a kabáty další kolegyně Nataša a asistentka Hayley. „Čaj?“ naznačila jim bezhlesně Bo přes tmavě modré přepážky a ony obě přikývly.

Připálenina z toustového chleba Bo praštila do nosu, ještě než vešla do kuchyňky. U linky postávaly Alison a Becky ze mzdového. Becky právě oškrabávala tu nejhorší černotu z ještě horkého plátku a Alison ji sledovala a srkala čaj. Oběma bylo už přes pětatřicet, jedna tmavovlasá, druhá blond, ale se stejně bytelnou postavou a věčně nevrlým výrazem, takže Bo v jejich přítomnosti vždycky lehce znervózněla. Připomínaly jí starší děvčata z netballu, který hrávala ve škole. Ty holky bývaly samé lokty a drápy a vůbec se nerozpakovaly převálcovat drobnější a mladší soupeřku, jako byla Bo.

Bo na kolegyně přátelsky kývla na pozdrav, ale ony se neobtěžovaly ani hnout, takže se Bo musela kolem nich v těsné uličce úzké kuchyňky bez oken doslova prosoukat. Becky se povedlo konečně odhalit nespálenou vrstvu toustu a teď si ho mazala margarínem a nešetřila při tom. Vykládaly si s Alison o svých zážitcích z víkendu a Bo, která si těsně vedle nich napouštěla vodu do varné konvice, vytrvale ignorovaly.

„Dobré ráno, dámy.“

Bo se otočila k Benovi, jednomu z účetních. Přicházel do kuchyně ležérním krokem devětadvacetiletého muže, který si je vědom své přitažlivosti.

„Dobré, Bene,“ ozvaly se Alison a Becky jednohlasně a instinktivně mu udělaly místo, aby mohl projít. Bo mlčela; obrátila se zpátky ke konvici a upřeně sledovala, jak se z hubice začínají čím dál naléhavěji drát ven obláčky páry.

„Dobré ráno,“ zopakoval Ben ještě jednou, ale tišeji, když došel ke dřezu, kde stála Bo. Natáhl se do skříňky nad její hlavou pro hrnek. Bo se po něm úkosem podívala.

„Jé, ahoj,“ zamumlala. Ben si nachystal sáček čaje, postavil svůj hrnek do řady k dalším čtyřem a mlčky čekal, až je Bo jeden po druhém zalije vroucí vodou. Bo cítila, že se Ben chystá něco říct, jenže vtom se ozvala Becky.

„Užil sis víkend?“ pípla a ukousla si z toustu máznutého navrch ještě i marmeládou. Bo stála zády do místnosti, ale i tak jí ruka poskočila a horká voda vyšplouchla na linku. Podrážděně sykla a natáhla se pro hadřík na utření.

„Bezvadně, dík za optání.“ Ben o krok ustoupil, aby dosáhl na plastový kontejner s mlékem. Podal ho Bo, aniž se na ni podíval, a ona si jej stejným způsobem vzala. „A co ty?“ zeptal se ale Becky. „Zažilas v sobotu něco zajímavého?“

Bo měla pocit, že v tónu jeho řeči zní náznak sarkasmu, ale ostatní dvě jeho uchvácené obdivovatelky si zjevně ničeho nevšimly.

„Ani ne, strávila jsem takový klidný a nijaký večer doma u telky, u těch nudných tanečků,“ postěžovala si tak trochu Becky.

„Hele, na StarDance mi nesahej, jo?“ opáčil Ben naoko vyčítavě. „Na to žádnou kritiku neberu. To je náhodou nejlepší šou, jakou kdy dávali.“ Jeho okatá obrana zabrala – Becky i Alison se zahihňaly jako jedna žena. Bo si míchala čaj s mlékem a jen obrátila oči v sloup.

„Teda, že zrovna ty budeš sledovat StarDance, Bene, to bych nečekala,“ vložila se do toho Alison. Teď už se flirt v jejím hlase nedal popřít. Slyšel ho i Ben a taky patřičně zareagoval.

„Já to náhodou zbožňuju!“ protestoval upřímně. „Celebrity, tanec – vždyť to je super! No a třeba taková Tess Dalyová samozřejmě...“ Benův hlas zasněně skončil ve ztracenu a ty dvě se jako na povel zase zahihňaly jako malé holky.

Bo hodila lžičku od čaje do dřezu. Kov hlasitě třískl o kov.

„Tak Tess Dalyová se ti líbí, Bene, jo?“ podotkla Becky koketně.

Panenanebi, pomyslela si Bo. Koukla letmo stranou a neomylně postřehla záblesk v Benových očích. Jeho to baví.

Ben se na okamžik zatvářil velmi zamyšleně. „No, ta je samozřejmě už na odvrácené straně čtyřicítky,“ řekl trochu lítostivě, a Alison i Becky se zajíkly leknutím, „ale pořád je fit.“ Ben nerozhodně nakrčil nos. „A když tak nad tím uvažuju, tak myslím... že bych se asi nebránil.“

Obě holky ze mzdovky spustily kanonádu poznámek typu ‚Jak to můžeš říct‘ a ‚Vždyť je to vdaná ženská‘. Bena jejich pohoršování potěšilo. Jen pokrčil rameny, jako že je prostě jen upřímný. Bo vytáhla ze skříňky pod dřezem plastový podnos a nastavěla na něj čtyři hrnky s čajem.

„Ty máš čaj támhle,“ poznamenala suše a na Bena se ani nepodívala. Popadla podnos a odešla. Kvákavý smích Alison a Becky jí ještě chvíli zněl v uších. Došla ke svému pracovišti a rozdala čaj kolegyním, za což sklidila vlnku díků. Připadala si až nepřiměřeně naštvaná na Becky s Alison, že se dají Benem tak snadno oblbnout a že se chovají jako potrhlé školačky. Copak nevidí, jak mu jdou na ruku? Sedla si a tupě hleděla na spící obrazovku počítače. A vlastně nebyla naštvaná jen na ty dvě husy, ale hlavně na Bena, za to jeho pokrytectví. Bo totiž dobře věděla, co si Ben o StarDance ve skutečnosti myslí. Vždyť se o tom spolu právě o víkendu bavili. Když se vraceli z večeře zpátky k Benovi, zmínila se mu, že ta šou v televizi právě začíná, a on jí na to se sžíravým uchechtnutím řekl, že to už asi předčasně stárne. Bo byla na jeho břitký smysl pro humor i na to, že jeho poznámky občas hraničí až se škodolibostí, zvyklá, ale po osmi měsících už to byla jedna z hned několika věcí, které Bo začínaly na jejich utajovaném vztahu vadit.

2. kapitola

Bo probrala komp šťouchnutím do myši a bezmyšlenkovitě otevřela první e-mail ve schránce. Hromadná zpráva z personálního pro celou firmu o restrukturalizaci. Mhouřila zarputile oči na monitor a doufala, že to vypadá, že si ani nevšimla, jak Ben s čajem právě prošel kolem jejího stolu. Za minutku zablikala ikonka příchozí zprávy.

Vypadáš dnes k nakousnutí, četla. Zajdeme spolu v pátek na koktejl, co říkáš?

Bo nerozhodně zírala na text. Byla ještě rozladěná z té situace v kuchyňce, a přijmout Benovu nabídku znamenalo mlčky si přiznat, že už se na něj nezlobí. Jenže její pragmatické já mezitím zvažovalo ostatní možnosti, jak strávit páteční večer a vědělo, že nepravděpodobnější z nich je ta s nadpisem Sama doma – na pohovce u Googleboxu.

Pomyslela si, že tohle je zaručený důkaz té krize mladšího věku a taky důkaz toho, že celá její takzvaná dospělost je jen falešné divadýlko. Po osmi měsících Ben stále trval na tom, aby svůj vztah před ostatními kolegy tajili, a tak si v práci jen posílali zprávičky jako puberťáci a naoko si jeden druhého nevšímali. Bo si často říkala, jestli si Ben tak libuje v možnostech, jaké mu to poskytuje, jestli ho tak baví přímo před ní flirtovat s jinými kolegyněmi, protože ví, že ona proti tomu nemůže nic dělat.

Copak, Tess Dalyová se na tebe vykašlala? naťukala Bo nakonec s našpulenými rty. Chodit s Benem bylo někdy jako partička pokeru, kde je každý tah pokusem přijít na to, že ostatní blafují. A Bo neměla nikdy ráda žádné karetní hry a poker úplně nejmíň. Protihráči její rádoby kamennou tvář vždycky hned prokoukli a stejně tak i Ben teď bude mít rázem jasno, na co si tu Bo snaží hrát.

Tess se k tobě nedá ani přirovnat. Vždycky jsem chtěl jenom tebe.

Ramena jí klesla a ona položila prsty na klávesnici. Co mi to tu nalhává, běželo jí přitom hlavou. Oba víme, jak to dopadne, a já se už konečně musím pustit do práce.

Tak proč ne. Kdy a kde?

Ben Wilkinson přišel do Aspektu před necelým rokem, objevil se v kanceláři jednoho šedivého lednového rána, vlastně hned po svátcích. Bo byla o Vánocích jako obvykle u rodičů. Ti stále bydleli v tom pohodlném domě na velkém pozemku uprostřed enklávy podobně draze a dobře udržovaných obydlí na okraji nevelkého, ale prosperujícího města v hrabství Buckinghamshire. Bylo to stále ještě na dosah od Londýna, kam většina obyvatel dojížděla za prací.

Jezdit na Vánoce domů i v dospělosti, z toho měla Bo smíšené pocity; byla to taková neladná směs současného života a dětství. Spávala ve svém dětském pokojíku, který byl ovšem už dávno zařízený jako pokoj pro hosty, a to podle matčina vkusu. Stěny kdysi polepené plakáty různých kapel a zpěváků byly teď vymalované decentní pastelově žlutou barvou a kašmírový přehoz na postel i houfy polštářů a polštářků jim hrály druhý hlas v levandulových odstínech.

Když se Bo z rodičovského domu odstěhovala, teprve začala oceňovat pohodlí a hojnost, kterou jako malá měla za samozřejmou: pohodlný nábytek, prostorné místnosti i stále plnou chladničku. Vracet se sem bylo nepopiratelně příjemné, byl to tu pro ni život bez povinností, jídlo se před ní objevovalo jaksi samo a ona se mohla zamýšlet jen nad tím, na který ‚vánoční‘ film se podívá. Jenže za to bezstarostné lenošení musela platit jinak – její přítomnost navozovala v rodině atmosféru jejího dětství, takže rodiče o ni měli stále nějaké obavy a starost, a Bo se na oplátku tím pádem propadala zpátky k chování trucovité teenagerky.

O minulých Vánocích se Bo víc než jindy vyhýbala rodičovskému zájmu o to, jestli už „někoho má“, protože se jí nechtělo přiznat, že k většině schůzek s někým se poslední dobou dopracovala přes seznamku Tinder. Bylo jí docela jasné, že by se zhrozili a byli pak přesvědčení, že dceruška skončí v onlinových osidlech nějakého psychopata, o jakých co chvíli čtou někde v novinách. A třeba by jí ani nechtěli dovolit vrátit se zpátky do Londýna, dokud jim neslíbí, že tu aplikaci přestane okamžitě a jednou provždy používat.

Ve skutečnosti ale se ani Bo samotné na Tinder nijak nechtělo – profil si založila po lahvince vína a na naléhání své spolubydlící Kirsten, která se dušovala, že používat seznamovací aplikace je v generaci mileniálů naprosto normální a že nemá co ztratit, když to zkusí. Bo sice nejdřív šokovalo, když jí na mobilu začaly s děsivou četností vyskakovat nejrůznější oplzlé obrázky a trapně obscénní nabídky, ale brzy si na to zvykla, naučila se nevhodné zprávy pohotově mazat a brouzdala seznamovacím prostředím Tinderu docela s chutí.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Část první – Londýn

1. kapitola

2. kapitola

Část druhá – Skagen

Část třetí – Londýn