Cassandry Clare

MECHANICKÁ

PRINCEZNÁ

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ďalšie knihy od

Cassandry Clare:

séria Pekelné stroje

Mechanický anjel

Mechanický princ

Mechanická princezná

séria Nástroje smrteľníkov

Mesto kostí

Mesto popola

Mesto skla

Copyright © 2013 by Cassandra Claire, LLC

Translation © Diana Ghaniová 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2013

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme, ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0608-8

Venujem rodine Lewisovcov:

Melanie, Jonathanovi a Helen

Hej, máte pravdu, tóny, ktoré zniete

tak čisto, čírou harfou sprevádzané,

že na nášľapný kameň smrti stane

si mŕtvy, a tak stúpa k vyššej méte.

Alfred Tennyson, In Memoriam A. H. H.

Prológ

York, 1847

„Bojím sa,“ vzdychlo si dievčatko sediace na posteli. „Zostaneš so mnou, starý otec?“

Aloysius Starkweather netrpezlivo zaodŕhal, pritiahol stoličku a sadol si. Tá netrpezlivosť bola sčasti hraná. V skutočnosti ho tešilo, že mu vnučka dôveruje a často je jediný, kto ju dokáže upokojiť. Hoci mala nežnú povahu, nikdy ju netrápilo, že býva mrzutý.

„Niet sa čoho báť, Adele,“ vyhlásil. „Uvidíš.“

Uprela naňho veľké oči. Ceremónia spojená s prijímaním prvotných rún by sa za normálnych okolností konala v jednej z honosnejších miestností yorského Inštitútu, no vzhľadom na Adelino podlomené zdravie sa dohodli, že sa uskutoční v bezpečí jej izby. Adele sedela vystretá na kraji postele v slávnostných červených šatách a s červenou stuhou vo svetlých vlasoch. Jej úzkej tvári dominovali veľké oči, bola útla a krehká ako porcelánová bábika.

„Čo mi urobia Mĺkvi bratia?“ opýtala sa.

„Podaj mi ruku,“ vyzval ju Starkweather a ona ju k nemu dôverčivo natiahla. Obrátil ju dlaňou nahor a zadíval sa na modré žily pod pokožkou. „Pomocou stélé – už vieš, čo to je – ti nakreslia Znamenie. Zvyčajne začínajú runou jasnovidenia, ale v tvojom prípade bude prvá runa sily.“

„Lebo nie som veľmi silná.“

„Aby si bola silnejšia.“

„Ako hovädzí vývar.“ Adele pokrčila nosom.

Zasmial sa. „Hádam to nebude také zlé. Bude to trocha štípať, ale ty musíš zachovať odvahu a neskríknuť. Tieňolovci nekričia od bolesti. Štípanie sa stratí, ty zosilnieš a budeš sa cítiť oveľa lepšie. Tým sa ceremónia skončí a na prízemí to oslávime tortou s polevou.“

Adele hojdala nohami. „Usporiadame oslavu!“

„Áno, oslavu. Čakajú ťa aj darčeky.“ Poklopkal si po vrecku, kde skrýval škatuľku zabalenú v peknom modrom papieri. Vnútri bol drobný rodinný prsteň. „Jeden mám pre teba tu. Dostaneš ho hneď po ceremónii.“

„Nikdy predtým sa nekonala nijaká oslava na moju počesť.“

„Staneš sa Tieňolovkyňou,“ vysvetľoval Aloysius. „Rozumieš, že je to dôležité, však? Prvotné Znamenia sú dôkazom, že si nefilka ako ja, tvoja matka aj otec. Sú symbolom toho, že si súčasťou Sesie, súčasťou rodiny bojovníkov. Si iná a lepšia ako všetci ostatní.“

„Lepšia ako všetci ostatní,“ zopakovala pomaly, keď sa dvere do spálne otvorili a vošli dvaja Mĺkvi bratia. Aloysius zazrel v Adeliných očiach náznak strachu. Keď od neho odtiahla ruku, zamračil sa. Nepáčilo sa mu, že sa jeden z jeho potomkov bojí, no musel uznať, že mlčanliví mnísi so zvláštnymi kĺzavými pohybmi pôsobili strašidelne. Obaja obišli posteľ a zastali z druhej strany. Dvere sa otvorili druhý raz a vošli Adelina matka a otec. Aloysiusov syn mal na sebe šarlátový výstroj, jeho manželka červené šaty so širokou sukňou a na krku zlatý náhrdelník s príveskom v tvare runy enkeli. Obaja sa usmiali na dcéru obklopenú Mĺkvymi bratmi, ktorá im úsmev rozochvene opätovala.

Adele Lucinda Starkweatherová, ozval sa jej v hlave hlas prvého mnícha, brata Cimona. Dovŕšila si plnoletosť. Je čas, aby si dostala prvé anjelské Znamenie. Uvedomuješ si, aká je to česť, a urobíš všetko, aby si si ju zaslúžila?

Adele poslušne prikývla. „Áno.“

Prijímaš Znamenia Anjela, ktoré zotrvajú na tvojom tele naveky a budú ti pripomínať, čo dlhuješ Anjelovi a aká je tvoja svätá povinnosť na tomto svete?

Znova pokývala hlavou. Aloysius pocítil hrdosť. „Prijímam ich,“ odvetila.

Tak začneme. Mĺkvy brat zovrel v dlhej bielej ruke stélé, chytil Adele za trasúcu sa ruku, priložil jej špičku k pokožke a začal kresliť.

Zo stélé vychádzali čierne čiary a Adele ohromene sledovala, ako sa na bledej pokožke na vnútornej strane predlaktia zjavuje runa sily – zložitý vzor z prepletených čiar, ktorý jej prekrýval žily. Zmeravela, zahryzla si do hornej pery a zdvihla zrak. Keď Aloysius videl, čo sa jej zračí v očiach, strhol sa.

Bolesť. Mierna bolesť pri kreslení Znamenia bola zvyčajná, ale v Adeliných očiach sa zračila agónia.

Aloysius vyskočil na nohy, až stolička odletela. „Prestaňte!“ skríkol, ale prineskoro. Runa bola hotová, Mĺkvy brat sa odtiahol. Na stélé sa leskla krv. Adele stonala, ale nezabudla, čo jej vravel starý otec o tom, že nemá kričať. Vtom sa jej zakrvavená, roztrhaná pokožka začala odlupovať od kostí, černela a horela, akoby ju niekto zapálil. Adele to nevydržala, mykla sa a zvrieskla.

Londýn, 1873

„Will?“ Charlotte Fairchildová sa oprela do dverí tréningovej miestnosti v Inštitúte. „Si tu, Will?“

Odpoveďou jej bolo tlmené hundranie. Za dverami sa nachádzala široká miestnosť s vysokým stropom. Charlotte tam trénovala od detstva, takže dokonale poznala každú nerovnosť na dlážke, starodávny terč namaľovaný na severnej stene aj staré štvorcové okná, ktoré boli hrubšie dole ako hore. Uprostred miestnosti stál Will Herondale s nožom v pravej ruke.

Obrátil tvár a pozrel na ňu. Znova jej zišlo na um, aké je to dieťa zvláštne. Vlastne už nie je dieťa, pomyslela si, veď má dvanásť rokov. Aký je pekný. Mal husté tmavé vlasy, ktoré sa mu na krku trocha krútili a teraz sa mu vlhké od potu lepili na čelo. Keď prišiel do Inštitútu, bol opálený od vidieckeho slnka, no po šiestich mesiacoch v meste mu pokožka zbelela, takže vynikli jeho červené líca. Oči mal nezvyčajne sýtomodré. Bol by z neho pekný muž, keby sa prestal ustavične mračiť.

„Čo je, Charlotte?“ odsekol a rukávom si utrel čelo.

Ešte vždy mal slabý waleský prízvuk. Bolo by to milé, keby sa netváril tak kyslo. Charlotte vošla dnu, ale zháčila sa. „Hľadám ťa celé hodiny,“ vyhlásila prísne, hoci prísnosť nemala na Willa nijaký účinok. Keď mal svoju náladu, čo bolo skoro vždy, neplatilo naňho nič. „Nespomínaš si, čo som ti včera vravela? Dnes privítame v Inštitúte nového obyvateľa.“

„Nezabudol som.“ Will vrhol nôž a ten sa zapichol do steny tesne vedľa terča. Chlapec sa ešte väčšmi zachmúril. „Je mi to fuk.“

Chlapec stojaci za Charlotte vydal potláčaný vzlyk. Zazdalo sa jej, že je to smiech, ale hádam sa len nesmeje? Varovali ju, že chlapec zo šanghajského Inštitútu na tom nie je zdravotne najlepšie, ale keď vystúpil z koča, bola ohromená. Bol bledý a chvel sa ako osika vo vetre. Tmavé vlasy mal pretkané striebrom, akoby nemal dvanásť, ale osemdesiat. Peknej tvári s jemnými črtami dominovali veľké striebristo-čierne oči, ktoré pôsobili trocha strašidelne. „Správaj sa slušne, Will,“ napomenula ho a postrčila chlapca do miestnosti. „Nevšímaj si Willa, je náladový. Will Herondale, rada by som ťa zoznámila s Jamesom Carstairsom zo šanghajského Inštitútu.“

„Volám sa Jem,“ predstavil sa chlapec. „Všetci ma tak volajú.“ Podišiel ešte o krok vpred a priateľsky si Willa premeral. Charlotte najskôr prekvapilo, že nemá nijaký prízvuk, ale bolo to pochopiteľné – veď jeho otec bol Brit. „Môžeš ma tak volať aj ty.“

„Ak ťa tak volá každý a ty to dovolíš aj mne, nie je to ktovieaká láskavosť,“ odsekol uštipačne Will. Na svoj vek vedel byť prekvapujúco nepríjemný. „Čoskoro zistíš, že pre oboch bude najlepšie, ak sa od seba budeme držať čo najďalej, James Carstairs.“

Charlotte si vzdychla. Dúfala, že chlapec v rovnakom veku ako Will ho zbaví hnevu a krutosti. Will zrejme neklamal, že je mu jedno, či do Inštitútu príde ďalší Tieňolovec. Netúži po priateľoch, nepotrebuje ich. Pozrela na Jema. Čakala, že sa zatvári prekvapene alebo zronene, no chlapec sa usmieval, akoby bol Will mačiatko, čo sa ho pokúsilo uhryznúť. „Netrénoval som, odkedy som odišiel zo Šanghaja,“ povedal. „Zišiel by sa mi partner, s ktorým by som mohol cvičiť.“

„Mne takisto,“ odvetil Will. „Potrebujem však niekoho, kto so mnou bude držať krok – nie nejaké chorľavé nedôchodča, ktoré vyzerá, akoby sa tackalo do hrobu. Zišiel by si sa mi nanajvýš ako terč.“

Charlotte o Jamesovi Carstairsovi vedela niečo, o čo sa s Willom nepodelila, a pri tých slovách ju obliala hrôza. Akoby sa tackalo do hrobu. Božemôj! Čo jej vravel otec? Že Jem je závislý od drogy, vďaka ktorej prežíva – že je preňho ako liek, ktorý mu predlžuje život, ale nedokáže ho zachrániť. Ach, Will!

Pohla sa, akoby chcela zastať medzi oboma chlapcami. Akoby tým mohla ochrániť Jema pred Willovou krutosťou. Tentoraz totiž zasiahol presnejšie, ako tušil. Zaváhala.

Jem sa tváril stále rovnako. „Ak tým tackaním narážaš na to, že zomieram, máš pravdu,“ povedal. „Povedali mi, že budem žiť ešte zhruba dva roky. Tri, ak budem mať šťastie.“

Dokonca ani Will nedokázal zakryť šok. Líca mu očerveneli. „Ja...“

Jem sa pobral k terču namaľovanému na stene, vytiahol nôž z dreva a vykročil k Willovi. Bol útlejší, ale rovnako vysoký. Zastal len zopár centimetrov od Willovej tváre. „Ak chceš, môžeš ma využívať ako terč pri tréningu,“ prehodil tak ľahostajne, akoby hovoril o počasí. „Podľa mňa sa nemám čoho báť. Očividne nie si ktovieako presný.“ Odvrátil sa a zamieril. Nôž sa zapichol rovno do stredu terča a trocha sa zachvel. „Alebo by si mi mohol dovoliť, aby som ťa niečo naučil,“ pokračoval. „Toto mi ide celkom dobre.“

Charlotte vypleštila oči. Pol roka sledovala, ako Will nenávistne a kruto odsúva každého, kto sa mu usiloval priblížiť: učiteľov, jej otca, jej snúbenca Henryho, oboch bratov Lightwoodovcov. Keby ho ako jediná nevidela plakať, asi by aj ona už dávno stratila nádej, že sa k niekomu zachová dobrosrdečne. A predsa sa teraz díval na Jema Carstairsa, ktorý tam stál ako krehká krištáľová soška, a tvrdý výraz jeho tváre postupne nahrádzala obozretná neistota. „To nemyslíš vážne,“ povedal čudným tónom, „či áno?“

Jem prikývol. „To mi povedali.“

„Mrzí ma to,“ vyhlásil Will.

„Nie,“ zastavil ho mäkko Jem, odhrnul kabát a spoza opaska vytiahol nôž. „Nebuď ako všetci ostatní. Nevrav, že ťa to mrzí. Sľúb mi, že so mnou budeš trénovať,“ dodal, podávajúc Willovi nôž.

Charlotte zadržala dych. Bála sa čo len pohnúť. Mala pocit, akoby sledovala niečo veľmi dôležité, ale nevedela čo.

Will vzal zbraň do rúk, nespúšťajúc oči z Jema, a pritom sa mu prstami ošuchol o ruku. Charlotte si uvedomila, že je to prvý raz, čo sa niekoho dobrovoľne dotkol.

„Budem s tebou trénovať,“ prisľúbil.

1

Hrozná hádka

V pondelok žeň sa pre zdravie,

v utorok pre bohatstvo,

no najlepší deň streda je,

štvrtok je hnevnou pascou,

vedz, v piatok straty neodvrátiš,

no sobota je celkom nanič.

Ľudová múdrosť

„December je veľmi vhodný čas na sobáš,“ vyhlásila krajčírka s plnými ústami špendlíkov. Po toľkých rokoch na to bola zvyknutá. „Ako sa vraví: Cez decembrový sneh a chmáry berte sa, nech sa láske darí.“ Prichytila šaty posledným špendlíkom a odstúpila. „Tak, čo vy na to? Tento strih napodobňuje jeden z Worthových návrhov.“

Tessa sa zadívala na svoj odraz vo vysokom zrkadle. Róba bola zo sýteho zlatého hodvábu, presne podľa tieňoloveckých zvykov. Nefili verili, že biela je farba smútku, a preto sa v nej nevydávali. Nezáležalo im na tom, že v bielych šatách sa vydávala aj samotná kráľovná Viktória a stala sa vzorom pre ostatných. Lem úzkeho živôtika a rukávy zdobila bruselská čipka.

„Sú nádherné!“ Charlotte spľasla rukami a hnedé oči jej zažiarili. „Tá farba ti nesmierne pristane, Tessa.“

Tessa sa obrátila, aby sa videla zo všetkých strán. Zlatá farba dodala jej bledým lícam farbu, korzet v tvare presýpacích hodín jej tvaroval postavu, mechanický anjel na krku ju upokojoval neprestajným tikaním. Pod ním visel nefritový prívesok od Jema. Tessa na ňom predĺžila retiazku, aby mohla nosiť oba naraz. Nechcela sa vzdať ani jedného. „Nezdá sa ti, že tá čipka je priveľmi okázalá?“

„Vôbec nie!“ Charlotte sa oprela dozadu a nevedomky si položila ruku na brucho, akoby sa chcela chrániť. Vždy bola štíhla, teda skôr útla, takže nepotrebovala korzet, a teraz, keď nosila pod srdcom dieťa, sa obliekala do šiat, v ktorých vyzerala ako vtáča. „Sú to svadobné šaty, Tessa. To dostatočne ospravedlňuje akékoľvek prehnané ozdoby. Len si to predstav.“

Tessa strávila v predstavách mnoho nocí. Zatiaľ nevedela, kde sa s Jemom vezmú. Rada totiž ešte vždy rokovala o ich situácii. Keď si však predstavila obrad, zakaždým to bolo v kostole. Kráčala uličkou napríklad s Henrym, nedívala sa napravo-naľavo, iba dopredu na svojho snúbenca ako správna nevesta. Jem mal na sebe čierny výstroj – nie ten, v ktorom bojoval, ale špeciálny, podobný vojenskej uniforme na slávnostné príležitosti – so zlatými ozdobami na zápästiach a zlatými runami na golieri.

V jej predstavách pôsobil veľmi mlado. Obaja boli mladí. Tessa vedela, že je nezvyčajné vydávať sa v sedemnástich či osemnástich, ale uháňali opreteky s časom.

S časom, ktorý zostával Jemovi, kým naposledy vydýchne.

Pritisla si ruku na hrdlo, vnímajúc známe vibrácie mechanického anjela, ktorý ju krídlami poškriabal na dlani. Krajčírka na ňu bojazlivo pozrela. Nebola nefilka, ale obyčajná so Zrakom, presne ako ostatní sluhovia Tieňolovcov. „Chcete, aby som tú čipku odpárala, slečna?“

Skôr ako Tessa stihla odpovedať, ozvalo sa klopanie na dvere a známy hlas. „To som ja, Jem. Si tam, Tessa?“

Charlotte sa vystrela. „Nesmie ťa vidieť v šatách!“

Tessu to ohromilo. „Prečo nie?“

„Je to tieňolovecký zvyk – prináša nešťastie!“ Charlotte vstala. „Rýchlo! Skry sa za skriňu!“

„Za skriňu? Ale...“ zjojkla Tessa, keď ju Charlotte chytila okolo drieku a postrčila za kus nábytku, akoby bola policajt a Tessa brániaci sa zločinec. Tessa si oprášila šaty, vystrúhala grimasu a spolu s Charlotte vykukli spoza skrine na krajčírku, ktorá so začudovaným výrazom otvorila dvere.

Zjavila sa v nich Jemova striebristá tvár. Bol akýsi strapatý, kabát mal nakrivo. Zmätene sa poobzeral a napokon pohľadom zastal na Charlotte a Tesse, ktoré sa krčili za skriňou. „Vďakabohu,“ vyhlásil. „Netušil som, kde všetci ste. Gabriel Lightwood je na prízemí a púšťa sa do hroznej hádky.“

„Napíš im, Will,“ presviedčala ho Cecily. „Prosím. Iba jeden list.“

Will zachmúrene pohodil hlavou a z čela mu odleteli spotené čierne vlasy. „Zaujmi správny postoj.“ Špičku dýky jej namieril na nohy. „Tu a tu.“

Cecily s povzdychom poslúchla. Vedela, že nestojí správne – robila to náročky, aby ho podráždila. Znervózňovať brata bolo ľahké. Pamätala si, že bol taký aj v dvanástich. Keď ho k niečomu vyzvala, napríklad aby vyliezol po strmej streche domu, zakaždým sa mu zablyslo v očiach a zaťal zuby. Občas sa to skončilo tým, že si zlomil ruku alebo nohu.

Pravdaže, tento takmer dospelý Will bol iný ako brat, ktorého si pamätala z detstva. Bol oveľa výbušnejší a uzavretejší. Zdedil matkinu krásu, otcovu tvrdohlavosť a obávala sa, že aj záľubu v nerestiach, hoci to tušila iba z rečí, čo sa šírili medzi obyvateľmi Inštitútu.

„Daj ten nôž vyššie,“ prikázal jej Will chladným, profesionálnym tónom vychovávateľa.

Cecily ho nadvihla. Chvíľu jej trvalo, kým si zvykla na výstroj – voľnú tuniku, nohavice a opasok okolo drieku –, no teraz v ňom bolo príjemne ako vo voľnej nočnej košeli. „Nechápem, prečo sa ani nezamyslíš nad tým, že by si im mohol napísať. Jediný list.“

„Ja nechápem, prečo sa nezamyslíš nad návratom domov,“ odsekol Will. „Keby si sa vrátila do Yorkshiru, nemusela by si sa trápiť pre rodičov a ja by som zariadil...“

„Čo keby sme sa stavili, Will?“ skočila mu do reči. To, čo sa jej chystal povedať, počula už hádam tisíc ráz.

Potešilo ju a trocha sklamalo, keď mu zažiarili oči presne ako otcovi, keď mu niekto navrhol stávku. Je také ľahké predvídať správanie mužov.

„O čo?“ Pristúpil o krok bližšie. Na sebe mal takisto výstroj, na zápästiach prepletené Znamenia a na krku runu mnemosyne. Cecily sa Znamenia najskôr zdali ohavné, ale už si na ne zvykla, rovnako ako na výstroj, rozľahlé chodby Inštitútu, ktorými sa preháňala ozvena, a jeho zvláštnych obyvateľov.

Ukázala na stenu pred nimi, na ktorej bol namaľovaný starodávny terč s čiernym stredom vo väčšom kruhu. „Ak trafím do stredu tri razy, napíšeš list otcovi a mame a povieš im, ako sa máš. Musíš im povedať o tej kliatbe, aby vedeli, prečo si odišiel.“

Will sa zatváril uzavreto – ako vždy, keď ho o to požiadala. „Nikdy netrafíš stred tri razy za sebou, Cecy,“ vyhlásil.

„Ak je to tak, nemáš sa čoho báť. Môžeš sa so mnou pokojne staviť, William.“ Naschvál ho oslovila celým menom – vedela, že to nemá rád. Azda preto, lebo si ešte spomína, ako za ním cupkala na bacuľatých nôžkach a s waleským prízvukom vykrikovala Will, Will! Nikdy ho nevolala William, vždy len Will alebo po walesky Gwilym. Na druhej strane, keď ho celým menom nazval jeho najlepší priateľ – nie, jeho parabatai – Jem, neprekážalo mu to, ba dokonca to bral ako dôkaz náklonnosti. Odkedy prišla do Inštitútu, pochopila, že medzi priateľom a parabataiom je rozdiel.

Will prižmúril oči. Obaja mali rovnaké tmavomodré dúhovky. Matka často láskyplne vravievala, že keď Will vyrastie, bude všetkým dievčatám lámať srdcia, no Cecily na ňu zakaždým pochybovačne pozrela. Vtedy bol Will samá ruka, samá noha, chudý, neupravený a špinavý. Došlo jej to až teraz, teda keď prvý raz vošla do jedálne Inštitútu a on ohromene vstal od stola. To nemôže byť Will, pomyslela si

V očiach, ktorými sa ponášal na matku, mu vtedy zazrela hnev. Vôbec ho nepotešilo, že za ním prišla. Pamätala si ho ako chudého chlapca so šticou čiernych vlasov a so špinou na šatách. Teraz pred ňou stál vysoký, hrôzostrašný muž. Slová jej zamrzli na perách a zamračila sa naňho rovnako ako on na ňu. Od toho večera sa veľa nezmenilo. Will ju vo svojej prítomnosti sotva zniesol – akoby bola kameň v topánke, ktorý ho ustavične omína.

Cecily sa zhlboka nadýchla, vystrčila bradu a pripravila sa na prvý hod. Will netuší, koľko hodín strávila osamote v tejto miestnosti, a nikdy sa to nedozvie. Nevie, že cvičila držanie noža a naučila sa, že dobrý vrh vychádza spoza tela. Spustila obe ruky, natiahla pravú za hlavu a predklonila sa. Špička noža smerovala presne na terč. Cecily ho vrhla, odtiahla ruku a prudko sa nadýchla.

Nôž sa zapichol presne do stredu terča.

„Jeden,“ vyhlásila s domýšľavým úsmevom.

Vrhol na ňu mrazivý pohľad, vytiahol nôž zo steny a podal jej ho.

Cecily ho vrhla druhý raz a nôž takisto našiel cieľ. Zapichol sa do steny a zakýval sa ako posmešný prst.

„Dva,“ povedala pohrebným tónom.

Will zaťal zuby, vytiahol nôž a znova jej ho podal. Cecily sa usmievala, v žilách jej prúdila sebaistota sťa čerstvá krv. Dokáže to. Vždy vedela vyliezť rovnako vysoko ako Will, utekať rovnako rýchlo, zadržať dych na rovnako dlho...

Do tretice vrhla nôž a ten sa zapichol do terča. Cecily vyskočila do vzduchu a spľasla rukami. Na chvíľu ju ovládla radosť z víťazstva, vlasy sa jej uvoľnili z účesu a padli jej do tváre. S úsmevom si ich odhrnula. „Teraz musíš napísať ten list. Stavil si sa so mnou!“

Prekvapilo ju, že sa takisto usmieva. „Napíšem ho,“ odvetil. „Napíšem ho a potom ho hodím do ohňa.“ Keď začala pobúrene namietať, zdvihol ruku. „Povedal som, že ho napíšem, nie, že ho aj pošlem.“

Cecily prudko vydýchla. „Ako si dovoľuješ takto ma podviesť?“

„Vravel som ti, že nie si rodená Tieňolovkyňa. Inak by si sa nedala tak ľahko oblafnúť. Ten list nenapíšem, Cecy. Je to protizákonné, a bodka.“

„Akoby ti záležalo na nejakých zákonoch!“ Cecily dupla nohou a to ju ešte väčšmi podráždilo. Neznášala dievčatá, ktoré dupali nohami.

Will prižmúril oči. „Tebe zasa nezáleží na tom, že si Tieňolovkyňa. A čo takto? Napíšem list a dám ti ho, ak mi sľúbiš, že ho osobne doručíš a už sa nevrátiš.“

Cecily sa stiahla. Pamätala si mnohé hádky s Willom, napríklad o svojich porcelánových bábikách, ktoré vyhádzal z podkrovného okna. Spomínala si však aj na láskavého brata, ktorý jej obviazal rozbité koleno alebo zviazal vlasy stužkami, keď sa jej uvoľnili z účesu. V dospelom Willovi nezostalo ani stopy po láskavosti. Rok či dva po jeho odchode matka s plačom objímala Cecily a vravela, že v ňom Tieňolovci udusia všetku lásku. Vraj sú to chladní ľudia, ktorí jej zakázali vydať sa za ich otca. Prečo chce jej drahý Will mať s nimi niečo spoločné?

„Neodídem,“ zdôraznila Cecily a zamračila sa na brata. „A ak na tom trváš, tak...“

Dvere sa otvorili, stál v nich Jem. „Ach,“ hlesol. „Vidím, že sa jeden druhému vyhrážate. Robíte to celé popoludnie, alebo ste práve začali?“

„On začal.“ Cecily mykla bradou na Willa, hoci vedela, že je to zbytočné. Willov parabatai Jem sa k nej správal dobrosrdečne, ako sa zvyknú ľudia správať k mladším sestrám svojich priateľov, ale vždy sa postavil na Willovu stranu. Bol láskavý, ale Willa staval nadovšetko.

Teda takmer nadovšetko. Keď prišla do Inštitútu, ohromila ju Jemova nezvyčajná, nadpozemská krása, jeho striebristé vlasy aj oči a jemné črty. Vyzeral ako princ z rozprávky a možno by sa ním dala očariť, keby nebolo úplne jasné, že je zamilovaný do Tessy Grayovej. Ustavične ju sledoval pohľadom, a keď sa s ňou zhováral, zakaždým sa mu zmenil hlas. Matka raz pred ňou poznamenala, že susedovie chlapec sa díva na nejaké dievča, akoby bolo „jediná hviezda na oblohe“. Presne tak sa Jem díval na Tessu.

Cecily to neprekážalo. Tessa bola milá, prívetivá, hoci trocha nesmelá, s nosom ustavične zaboreným v nejakej knihe. Presne ako Will. Ak Jem túži po takej žene, ona by sa k nemu nehodila – a čím dlhšie bývala v Inštitúte, tým väčšmi jej dochádzalo, ako by sa tým všetko skomplikovalo. Will Jema za každých okolností chránil, a tak by ju ustavične sledoval, aby ho niečím nerozrušila alebo nezranila. Ešte dobre, že s ním nič nemá.

„Práve mi napadlo, že by sme Cecily mohli vziať do Hyde Parku a nakŕmiť ňou kačky,“ vyhlásil Will, odhrnul si vlhké vlasy a poctil Jema zriedkavým úsmevom. „Mohol by si mi s tým pomôcť.“

„Nanešťastie plány na sestrovraždu musíš odložiť. Na prízemí je Gabriel Lightwood. Poviem ti len dve slová. Sú to tvoje obľúbené slová, najmä keď ich počuješ spolu.“

„Obmedzený hlupák?“ vyzvedal Will. „Neschopný nadutec?“

Jem sa uškrnul. „Démonské kiahne,“ predniesol.

Sophie šikovne držala podnos v jednej ruke a druhou klopala na dvere Gideonovi Lightwoodovi.

Začula jeho náhlivé kroky, dvere sa otvorili a za nimi sa zjavil Gideon v nohaviciach, trakoch a bielej košeli s vyhrnutými rukávmi. Ruky mal mokré, akoby si prstami prečesával vlhké vlasy. Pri pohľade naňho jej poskočilo srdce, ale prinútila sa zamračiť.

„Pán Lightwood,“ oslovila ho. „Priniesla som vám koláčiky, o ktoré ste žiadali. Bridget vám pripravila aj nejaké sendviče.“

Gideon odstúpil, aby mohla vojsť. Jeho izba so širokým ohniskom a vysokými oknami s výhľadom na nádvorie vyzerala rovnako ako ostatné v Inštitúte. Bola zariadená ťažkým tmavým nábytkom a dominovala jej masívna posteľ s baldachýnom. Sophie položila podnos na stôl pri ohni. Cítila, že si ju Gideon obzerá. Vystrela sa a pozrela naňho s rukami prekríženými na zástere.

„Sophie,“ začal.

„Pán Lightwood,“ skočila mu do reči. „Potrebujete ešte niečo?“

Venoval jej napoly vzdorovitý, napoly smutný pohľad. „Kiežby ste ma oslovovali Gideon.“

„Vravela som vám, že vás nemôžem volať krstným menom.“

„Som Tieňolovec, nemám krstné meno. Prosím, Sophie.“ Podišiel o krok bližšie. „Skôr ako som sa presťahoval do Inštitútu, myslel som si, že sa medzi nami rodí priateľstvo, no odkedy som prišiel, správate sa ku mne odmerane.“

Sophie si nevedomky pritisla dlaň na tvár. Spomenula si na syna predchádzajúcej zamestnávateľky Teddyho, ktorý na ňu číhal v tmavých kútoch domu. Zakaždým ju pritisol k stene, rukami jej zablúdil pod živôtik a mrmlal jej do ucha, že ak vie, čo je pre ňu dobré, mala by sa správať priateľskejšie. Pri tej spomienke ju aj teraz napínalo.

„Sophie.“ Gideon ustarostene zvraštil obočie. „Čo sa deje? Ak som vám nejako ublížil, prosím, povedzte mi to, aby som to mohol napraviť.“

„Nič ste neurobili. Ste džentlmen a ja slúžka. Medzi nami nesmie byť dôverný vzťah. Prosím, nevyvolávajte vo mne nepríjemný pocit, pán Lightwood.“

Gideon zdvihol ruku, no vzápätí ju spustil k telu. Tváril sa tak skľúčene, až jej ho bolo ľúto. Mohla by som stratiť všetko a on nič, pripomenula si. Opakovala si to každý večer, keď ležala na úzkej posteli a spomínala na jeho oči farby búrkových mračien.

„Myslel som si, že sme priatelia,“ povedal.

„Nemôžem byť vaša priateľka.“

Znova podišiel o krok bližšie. „Čo keby som vás požiadal...“

„Gideon!“ V otvorených dverách stál Henry v otrasnej zeleno-oranžovej veste a sotva lapal dych. „Prišiel tvoj brat. Je na prízemí.“

Gideon vypleštil oči. „Gabriel je tu?“

„Áno. Vykrikuje čosi o vašom otcovi, ale viac nám nechce prezradiť. Vraj máme zavolať teba. Prosím, poď so mnou.“

Gideon zaváhal a preniesol pohľad z Henryho na Sophie, ktorá predstierala, akoby tam ani nebola. „Ja...“

„Poď!“ Henry len zriedka zvýšil hlas, a keď sa tak stalo, zakaždým to všetkých ohromilo. „Je celý od krvi.“

Gideon zbledol a siahol po meči visiacom na dvoch kolíkoch pri dverách. „Už idem.“

Inkvizítor

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

1

Hrozná hádka

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

16

17

18

19

20

21

22

23

24