ODSTÍNY VÁŠNĚ

Natalia Rabengut

Nemravná nabídka

Z německého originálu Unmoralisches Angebot přeložil Marek Pavka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno, 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8687-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8688-1 (mobi)

S nejistotou jsem si prohlížela klenutou fasádou essenského divadla Aalto. Přesně za patnáct minut jsem měla schůzku s uměleckým ředitelem Andreasem Lenzenem. Opět se mi sevřel žaludek. Špatné svědomí se přihlásilo.

Ta schůzka pro mě byla tak důležitá, že jsem si na essenském soudu, kde jsem pracovala jako státní zástupkyně, udělala volno, abych vůbec mohla přijít. Samozřejmě měl i ředitel plný kalendář, takže schůzka byla možná jen po představení.

Stála jsem v chladné noci před vchodem a ručička mých hodinek se neúprosně přibližovala k půlnoci. Diváci a herci již divadlo podle všeho opustili a já jsem se ptala, zda tam nejsem sama.

Když jsem chtěla zaklepat, všimla jsem si, že dveře nejsou zamčené. Vklouzla jsem dovnitř. Rozbušilo se mi srdce a v duchu jsem si procházela, co chci říct. Nejradši bych utekla, ale vybavila se mi smutná tvář mé sestry a zatnula jsem zuby.

Poněkud na rozpacích jsem stála ve foyeru a svírala kabelku, jako by mi to dodávalo sebejistotu. Ještě osm minut.

Potom jsem uslyšela hlasy a vyděsila se. Kráčela ke mně skupina mladých lidí. Nevšímali si mě. Bez pozdravu prošli kolem, otevřeli vchodové dveře a zmizeli.

Sevřelo se mi hrdlo. Celé to byl hloupý nápad. Co si to jenom myslím? To mám ohrozit svou kariéru a provést něco zcela nemorálního?

Otočila jsem se a chtěla jít pryč, když tu se za mnou ozval hluboký hlas.

„Marlene Uhligová, předpokládám?“

Během několika vteřin mě má profesionalita zachránila před trapností, jak tomu bývalo i před soudem. S nacvičeným úsměvem, přátelským, avšak nezávazným, jsem se otočila k tomu muži. Náhle jsem strnula. Mluvila jsem, ale mé myšlenky byly zmatené. „Jistě, dobrý večer, pane Lenzene. Děkuji, že jste si na mě udělal čas.“

Předtím jsem se na něj podívala na internetu a viděla několik jeho fotografií, ale na jeho charisma jsem nebyla připravená. Jeho světle hnědé vlasy byly na spáncích prošedivělé, což působivě kontrastovalo s bledě modrýma očima, kterými si mě zkoumavě prohlížel. Byl to velmi atraktivní muž a já jsem se vedle něj hned cítila nenápadná. Jen s námahou jsem potlačila nutkání zvednout ruku a zkontrolovat svůj účes. Jeho vlasy byly každopádně perfektní.

Se sevřenými rty si mě prohlížel dál. Odolala jsem jeho pohledu a vypnula hruď.

„Musím připustit, že mě velmi zajímá, co dělá státní zástupkyně v mém skromném divadle.“ Rozpřáhl ruce a opsal jimi kruh. Proti své vůli jsem se musela usmát.

„Můžu vám nabídnout kávu, Marlene?“ Kývl za sebe.

Když mě oslovil křestním jménem, lehce mi přeběhl mráz po zádech. Trochu ráčkoval, a tak mé nudné jméno znělo tak nějak exoticky.

Stále jsem z něj nedokázala odtrhnout pohled. Andreas Lenzen měl úzké, černé kalhoty a světlemodrou košili. Rukávy měl vyhrnuté, a tak byla vidět jeho svalnatá předloktí.

„Ne, děkuju, nechci vás zdržovat, pane Lenzene.“ Přestože mě jakoby samozřejmě oslovoval křestním jménem, já jsem se snažila si od něj udržet odstup. „Musím přiznat, že má návštěva je spíš soukromé povahy.“

Pozvedl pravé obočí a vůbec poprvé jsem si všimla malé jizvy vedle něj. Jak to že muži s takovými vadami na kráse hned působí výrazněji? Uvažovala jsem, kde k té jizvě asi přišel. Ty malé tečky naznačovaly šití.

Pohledem jsem putovala dál. Jeho tvář byla takřka dokonalá, z brady vyzařovala energie.

„Jsem zvědavý.“ Udělal jeden krok ke mně a ucítila jsem jeho aroma. Byla to dřevitá, čerstvá vůně, v níž bylo cosi opovážlivého, lehce zakázaného.

Teď nebo nikdy! Řekni to, než se ztrapníš, pomyslela jsem si. „Jde o mou sestru Katharinu.“

Údiv v jeho tváři se nedal přehlédnout. „Obávám se, že tak docela nerozumím.“

Zatnula jsem pěsti. Ale proč?

„Má sestra se jmenuje Katharina Uhligová a v posledních dvou letech se tu mnohokrát ucházela o angažmá.“

„Chcete říct, že tu tančila při castingu?“ zeptal se a já se cítila jak idiot.

Rychle jsem přikývla, jinak by mě opustila odvaha. „Je opravdu dobrá a nechápu, proč byla odmítnuta.“

Výraz v jeho očích byl záhadný. „Proto jste tady?“

„Ano.“ Teď mě určitě vyhodí.

Namísto toho si promnul bradu. „Zdá se, že vaše sestra je pro vás důležitá.“

Měla jsem sevřené hrdlo a jenom jsem na něho upřeně hleděla.

Pohnul se a vypadalo to, že přemýšlí. „Bohužel musím přiznat, že si na žádnou Katharinu nevzpomínám. Je vám podobná?“

Jak se to vezme. Sice jsme obě měly stejné nazrzlé blond vlasy – jahodové blond, jak říkal náš otec – ale moje oči byly zelené po matce, zatímco Katharina je měla modré po tátovi. Krom toho byla mnohem vyšší a měla v sobě graciéznost tanečnice, zatímco já jsem sice byla velmi štíhlá, ale vedle ní jsem si připadala spíš vychrtlá než elegantní.

„Jistá podobnost mezi námi je,“ přidušeně jsem odpověděla, protože jsem nevěděla, co mám říct.

„Pak vaše sestra musí být také krásná.“

To byla lichotka? Nahrnula se mi krev do hlavy. Pousmála jsem se. Vlastně jsem chtěla protestovat, protože jsem se nepovažovala za žádnou krasavici, ale nechtěla jsem ho rozčílit.

Obešel si mě. Mé tělo reagovalo mravenčením, přestože se mě nedotkl a byl v poměrně velkém odstupu. Co to jenom se mnou je? Jistě jsem unavená, vždyť jsem už dlouho na nohou a touto dobou obvykle ležím v posteli.

„Poslouchejte, Marlene, už je pozdě. Co kdybychom si o tom někdy pohovořili v klidu? Mohla byste přijít v neděli a přinést video své sestry? Pokud je to tanečnice, jistě nějaké má.“

Řekl to tak přesvědčivě, že jsem okamžitě přikývla. „Samozřejmě.“ Můj hlas zněl neklidně, červenala jsem se.

Spokojeně přikývl, vytáhl z kapsy smartphone a podal mi ho. „Skvělé, můžete dát své číslo a já vám pošlu svou adresu.“

Chvěly se mi prsty, když jsem se snažila vyťukat číslo. Je to dobré nebo špatné znamení, že mě neodmítl? Přitom jsem mu ještě nepředestřela svou nemravnou nabídku, totiž že dám divadlu velkorysý sponzorský dar – dokonce velmi velkorysý –, pokud mou sestru konečně přijme do souboru. Ale to jsem si mohla nechat na neděli.

Podala jsem mu mobil. „Dobrá, takže v neděli.“

„Počkejte,“ řekl a položil mi ruku na záda. „Doprovodím vás k autu. V tuto hodinu byste neměla chodit ven sama.“

Tam, kde měl prsty, jsem cítila mravenčení. „Och, to opravdu není nutné.“

Pohlédl na mě. Na jeho rtech byl zdvořilý úsměv, ale výraz v jeho očích byl panovačný. „Nesnažte se mě přesvědčit o opaku. Trvám na tom.“

Postrčil mě a nezbývalo mi nic jiného než jít s ním.

Nesundal ruku z mých zad a já uvažovala, jaké by to bylo, kdyby mě chytil za krk a…

Přerušila jsem ty necudné myšlenky a přidala do kroku. Šel vedle mě a naše kroky zněly prázdným prostranstvím zalitým nažloutlým světlem.

Z úst mi stoupala pára a už mi nebylo takové horko. Možná ta nedělní schůzka není tak dobrý nápad. Příliš rychle jsem souhlasila, jenže Andreas Lenzen mi nedal na vybranou. Zkrátka jsem byla zvědavá a chtěla jsem se o něm dozvědět víc. Ano, přitahoval mě. Ale toho asi nebude zajímat taková mladá holka jako já, říkala jsem si.

Udivilo mě, když jsem spatřila své auto. Doufala jsem, že si mé mlčení nevyloží jako nezdvořilost. Kde jenom zůstala má obvyklá sebejistota? Small talk sice nepatřil k mým silným stránkám, ale přinejmenším do jisté míry jsem ho ovládala. Jen v přítomnosti Andrease Lenzena mi to nešlo.

Když se zastavil, protože já jsem se zastavila, zcela zbytečně jsem řekla: „To je moje auto.“

Čas jako by přestal plynout. Pomalu se ke mně naklonil a než jsem mohla uhnout, jak by se slušelo, mě políbil na levou tvář. Byl to letmý dotek, při kterém jsem opět ucítila jeho příjemnou vůni. Potom se narovnal a rozloučil.

„Dobrou noc, Marlene, a šťastnou cestu.“ Zmizel v temnotě a já jsem tam zůstala stát s rozbušeným srdcem. Ani nevím, co mě vzrušilo víc: to, že mě políbil, to, že mě naráz oslovil křestním jménem, nebo to, že jsem si toužebně přála, aby ten polibek nebyl jen na tvář.

V neděli jsem jako každý týden byla pozvaná k rodičům na oběd. Byla jsem však celá nesvá, protože od svého setkání s Andreasem Lenzenem jsem toho moc nenaspala.

Pokaždé, když jsem zavřela oči, jsem cítila na zádech jeho ruku a na kůži jeho rty. Když jsem potom usnula, abych se zase hned probudila, namlouvala jsem si, že mám v nose jeho kůži.

Naštěstí se mi to dařilo po zbytek pracovního týdne zvládat, aniž by si někdo něčeho všiml. Celou dobu jsem se obávala, že někdo přivede řeč na můj nedostatek koncentrace, což by mi bylo velmi nepříjemné, protože jsem si zakládala na své profesionalitě.

Pořád jsem uvažovala o tom, proč mě pozval a zda jde o čistě pracovní schůzku nebo to mám považovat za rande. To mě vedlo k další otázce: Co si obléct?

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1