Copyright © Blanka Hošková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-402-1

Kamarádíme spolu už několik desítek let. Přesněji řečeno od doby, kdy jsem se stala naplaveninou a přistěhovala jsem se pár dní před svatbou do ulice jedné brněnské čtvrti, jíž protékal každodenní život v nudném koloritu všednosti. Obličeje byly okoukané, fasády domů na další desítky let opravené, stromy u silnice stále stejně rozvětvené. Jediné, co do tohoto místa mohlo přinést změnu, bylo počasí. A já. Respektive naše svatba. Stejně tak, jako já jsem byla po určitou dobu vítaným zpestřením pro ulici, byla ulice prospěšným zpestřením mého života. Vlastně stále je. Bydlí na ní totiž moje dvě kamarádky, bez kterých bych si ten svůj dnešní (a vlastně ani včerejší či zítřejší) život už neuměla představit.

Pavlína Hrachovcová si spokojeně žije v domku s manželem a synem. Nepracuje. Její manžel je tak šikovný, že si podle sebe vyučil i syna zedníkem, a stejně jako svoje, i jeho ruce pozlatil kvalitně prováděným řemeslem. Teď oba jezdí po zakázkách a vydělávají dost peněz na to, aby si mohli užívat všeho, čeho se jim zachce. Pavlína je vzornou manželkou a matkou. Matkou tak vzornou, že jejímu Zbyněčkovi už táhne na třicet a nehodlá pohodlné hnízdečko opouštět kvůli nějaké samičce, která by chtěla klást vajíčka a posílat ho pro potravu. Taky by ho určitě nutila sbírat jednotlivá stébla a opravovat hnízdo, aby se v něm všem, než mláďata vyletí, dobře bydlelo.

Romaně Cimrmanové jsem začala říkat Slunečnice. Je to takové naše sluníčko. „Otoč se ke slunci a všechny stíny padnou za tebe,“ citovala s oblibou Johna Lennona a tak si vysloužila tuto krásnou přezdívku. Dnes už jí konečně odrostly obě děti a ona je stále sama. Nedokáže vystoupit z vlaku, který se řítí rychlostí větru v zajetých kolejích, a stále pracuje na obchodním oddělení jisté nejmenované dobře prosperující firmy. V současné době už jí zbývá poslední stupínek k dosažení nejvyššího postu v zaměstnání, a tak práci věnuje i čas, který by mohla trávit sama se sebou, v lepším případě s nějakým chlapem. I když je už spoustu let sama, na muže v obecné rovině nezanevřela. Jen se nechala poznamenat vztahem, který tenkrát prostě nevyšel. Její manželství, které ze začátku fungovalo dokonale a v oblasti sexu dokonce nadstandardně, se rozpadlo, když byly děti malé. Romana zvládala manželské i mateřské povinnosti naprosto s přehledem a ještě se starala o zahradu a dům. Její Viktor vietnamský se začal doma cítit nepotřebný, a tak si našel nesamostatnou křehkou kopretinku, která vyžadovala jeho pozornost i péči. Bohužel to bylo v době, kdy ho paradoxně Romana potřebovala nejvíc, ale on se nedovtípil. Od té doby naše Slunečnice stále otáčí svoji hlavu nikoliv ke slunci, ale po chlapech. A protože Viktor vietnamský nasadil laťku hodně vysoko, naše kamarádka dodnes chodí po světě a stále hledá podobného nadsamce rodinného typu, jakého mívala doma před léty.

A já, Svatoslava Pantoflíčková, já ve svém volném čase navštěvuji protialkoholickou léčebnu v Brně-Černovicích, kde vedu skupinová sezení a snažím se pomáhat ženám, co se v životě dostaly do situace, kterou začaly zvládat jen s pomocí alkoholu. Před pěti lety jsem kvůli tomu ukončila studium psychologie a od té doby se v této oblasti sebevzdělávám a snažím se být nějakým způsobem nápomocná k jejich úspěšnému návratu do normálního života. Nepodstatným důvodem této mojí činnosti je i to, že už jsem ve věku mládí v prdeli a do důchodu daleko a zase tak moc toho neumím, takže kdyby došlo i v naší firmě na lámání chleba a já bych se stala nadbytečnou, měla bych pravděpodobně problémy s hledáním nového zaměstnání. Takhle jsem si přece jen nějakým způsobem připravovala zadní vrátka pro případ nouze a navíc tak nacházela své další uplatnění v životě. Koneckonců vítr již dávno odvál tu dobu, kdy jsem si mohla dovolit měnit zaměstnání i zaměstnavatele, dobu, kdy nebyla ekonomická krize, všude vládla porevoluční euforie a všichni jsme se sebevzdělávali, podnikali a mysleli si, že jsme nepostradatelní.

Ač obě moje kamarádky žijí víceméně poklidným životem, nejlepší a nejvěrohodnější hospodyňka jsem já, neboť slovní základ je „hospod“. A k tomu já jsem svého času neměla daleko.

Přestože jsme se za ty roky každá několikrát sklouzla po životní sinusoidě nahoru i dolů, dnes sedíme spokojeně na příměstské zahrádce (hospodské), sluneční paprsky se nám opírají do zátylků a kromě toho, že nám po zádech stékají čurůčky potu, nám pomalu táhne na padesát. Pomalu. Protože jakmile už jednou oslavíte čtyřicet, tak vám, chtě nechtě, na padesát táhne. Takže nám pomalu, ale jistě už táhne. Ne dohromady. Každé. Skvěle se bavíme na téma přechod a tvrdíme, že je to jen přechodné téma. To, že líp už bylo, si ani jedna z nás nepřipouští. Nebo se tak alespoň tváříme. Zrovna dneska jsme dospěly k zajímavému závěru. Rozdíl mezi přechodem pro chodce a pro důchodce je ten, že pokud jsi chodec, chceš přejít na druhou stranu a dál pokračovat v započaté aktivitě. Najdeš si bílé pruhy na vozovce, přejdeš po nich a všechno jde dál podle plánu. Přechod pro důchodce nikde namalovaný není. Kdyby byl, nikdo by na něj vstoupit nechtěl, nechtěl by přejít na druhou stranu. Na tu horší stranu. Nerozhodně by postával na chodníku a bál by se položit nohu na bílý pruh. Váhavě by přešlapoval a možná by se otočil a chtěl by jít zpátky. Jenomže to nejde. Proto ten přechod nikde namalovaný není. Neexistuje na něho dokonce ani žádné upozornění v podobě značky. Přechod k vám prostě přijde sám. Nenamalován, nepozván. Bez zeptání, bez upozornění. Prostě se na něm jeden den zničehonic ocitnete.

„Pozor, už je tady zas,“ pronesla Romana a obrátila oči v sloup.

„Co, nával?“ zeptala jsem se účastně a pohlédla na kamarádku.

„Blbko, pinkl,“ zahuhlala Romana a zhluboka vyfoukla cumulus nikotinu.

Úslužný vrchní si pravděpodobně potřeboval vydělat na rychlý last minute, protože se mu naše tempo konzumace vinného střiku zdálo pomalé.

„Budete si přát, dámy?“ zašveholil přeslazeným hlasem a já jsem se podívala na Romanu.

„Ano, budeme,“ potáhla další dávku nikotinu, aniž by na mladíka pohlédla. Chvíli bylo ticho. Já jsem se tvářila netečně a Pavlína kroutila s prstýnkem na pravém prsteníčku.

Číšník nejistě přešlápl.

„A ještě jednou sem přijdete, když budeme mít skoro plné skleničky, tak si budeme přát okamžitě zaplatit,“ odkázala černobílého, sladce se vnucujícího mladého muže do patřičných mezí.

Vrchní se odpoklonkoval.

„Děje se něco?“ zeptala se Pavlína a tázavě pohlédla na kamarádku. „Jsi duchem ještě v práci?“

„Klídek. Nic mimořádného se neděje,“ usmála se Romana. „Mám výkyvy nálad. A taky úbytek estrogenů a moje pohlavní orgány přestávají plnit svoji hlavní funkci.“

„Hlavní? Tedy pohlavní, že?“ upřesnila jsem si a podívala jsem se na Pavlínu.

„Jo? A kolik jich máš?“ zeptala se vzápětí Pavlína.

„Čeho, těch orgánů nebo funkcí?“ laškovala Romana.

„Funkcí, pochopitelně,“ upřesnila Pavlína.

„Hmm, tak to je těžký, dát to teď tak narychlo dohromady. Matka se změnila na sponzora, manželka se po nabytí právní moci soudního rozhodnutí o rozvodu manželství změnila na kuchařku, uklízečku, zahradnici a údržbářku, aktivní sportovkyně na pasivního fanouška a přemýšlím, že v práci už taky začínám dělat pěknýho vola.“

„Krávu,“ opravila ji Pavlína.

„Psst,“ zasyčela jsem, když jsem viděla, jak se Romana připravuje nádechem k daleko peprnějšímu označení svého bezbřehého přístupu k pracovním aktivitám. Znala jsem ji. Znaly jsme se vzájemně. Skrz naskrz.

„Co je?“ podívala se na mě Romana a Pavlína přetlumočila kulantnějšími slovy její myšlenku: „Takže funkci svého pohlavního orgánu jsi převzala ty a uplatňuješ ji u svého zaměstnavatele? Chápu to dobře?“

Zasmály jsme se.

„Tak nějak,“ uzavřela Romana a sáhla po další cigaretě.

„Nehul,“ napomenula ji Pavlína, ale vysloužila si jen pohrdlivý úšklebek.

„No tak snad si ještě můžu zakouřit, ne? Aspoň ty blbý slimky,“ klesla při poslední větě teskně hlasem.

Naše Slunečnice, kdysi sexuální dračice, s těžkým srdcem přijala skutečnost, že tak dobrého kohoutka jakým byl její manžel, už nikdy v životě do své postele nesežene a toto zjištění se stalo v posledních letech její noční můrou. Jakoby si uvědomovala, že ta nejlepší lovecká sezóna už dávno skončila. Koneckonců s přibývajícím věkem se dobří chlapi sháněli čím dál hůř a bylo jich čím dál míň. Nejen těch dobrých, tak všeobecně všech.

„Hele, jak jsi vlastně říkala tomu svému bažantovi?“ vzpomněla si najednou Pavlína.

„Bažant vietnamský,“ vydechla se smutnou nostalgií Romana a típla cigaretu do plného popelníku.

Vyměnily jsme si s Pavlínou pohledy.

„Chi, rákosník,“ uchichtla se Pavlína.

Romana po ní hodila tvrdým pohledem. „Vzácný chovanec v našich voliérách. Jeden z nejvíce ohrožených druhů na světě.“

„No, a nechceš si teda na starý kolena přece jen ochočit nějakýho obyčejnýho opeřence, se kterým bys mohla kvokat aspoň večer u společné večeře? A už se jednou provždy vykašlat na vzácné chovance, kteří své klícky mají stejně někde jinde u nějakých jiných?“

„No, třeba krocana. To bys mohla každý večer oprávněně hudrovat a nebylo by to divný.“

„Nejsou.“

„Co?“

„Že jich ubývá.“

„Koho? Ptáků?“

„Chlapů.“

„Takže ptáků.“

„Ne, ptáků je dost, ptáka má každej…,“ pohledem dopověděla výraz, který jsme si s Pavlínou domyslely. „Dokonce i ti čtyřprocentní. Ale normální chlapi, s kterýma by se dalo mluvit, žít a skvostně souložit, vymírají.“

„Nějak ti uniká, že chlapi neumí dělat víc věcí naráz. Takže si budeš muset vybrat. Buď si budeš chtít pořádně zahudrovat, nebo v  klidu sdílet společný stůl a v tichosti i lože, anebo hlasitě šukat.“

„Kecy. Chce to čas. A já to dokážu. Přece musí být v tomhle městě ještě nějaký normální chlap.“

„Jo? A jak vypadá normální chlap?“

„Má všech pět P.“

„Aha. A můžeš je, prosím tě, vyjmenovat?“

„Pěkný, prachatý, pracovitý, pikantně vtipný a postelově zdatný.“

„Aha. A to je jako tvoje krédo, jo?“

„Ne, to jsem si právě teď vymyslela. Ale možná to tak skutečně bude. Vlastně, když o tom teď tak uvažuju, tak jo, tak takhle si představuju normálního chlapa. Pro mě.“

„Co třeba plešatý?“

„Potměšilý?“

„Perverzní?“

„Promiskuitní?“

„Populární?“

„Perfekcionista?“

„Pekelně divoký?“

„Proklatě vášnivý?“

„Primitivně romantický?

A pak už jsme to s Pavlínou nevydržely a začaly jsme se řehtat na celé kolo.

„Jste pěkný potvory,“ uraženě nás zaškatulkovala Romana pod „p“ a náhle posmutněla. „A já kráva.“

„Proč zase?“ zeptala jsem se.

„Nevím, tak nějak si v poslední době připadám.“

„Jak kráva? Právě řešíme ptáky, jak jsi přišla na krávu?“

„No, vlastně nepřipadám. Jsem.“

V mých a Pavlíniných očích zablikaly otazníky.

„Dojná.“

„Aha,“ polkla jsem polohlasně. Bylo zbytečné se dál ptát. Od té doby, co ji Viktor opustil, táhla celou domácnost a dvě děti sama. Kromě milenců, ze kterých se nikdy stejně žádný bažant vietnamský nevyklubal, se naučila odříkat si věci, které nejsou pro její život nezbytně nutné a začala dřít jako kůň. Její Aneta a Roman vystudovali vysokou školu, a protože je maminka dostatečně finančně podpořila, postavili se na vlastní nohy a nechali ji v komárovském domku samotnou. I nadále se však s matkou občas stýkali. Bylo to pro ně ekonomicky výhodné.

Za Romaninými zády se objevil číšník a nesměle čekal, zda mu dovolíme se přiblížit. Dopila jsem svoji trošku bílého střiku. Mladík přistoupil.

„Dáte si ještě vinný střik?“ zeptal se a mně se okamžitě vybavila odpověď, kterou jsem z pochopitelných důvodů neřekla nahlas: „raději bych si dala nevinný výstřik“. Už mi taky hrabe, pomyslela jsem si a můj úsměv, který mi tato myšlenka vykreslila ve tváři, dodal číšníkovi odvahu, aby přistoupil o půl kroku blíž a znovu se zeptal: „Tak ještě nějaké přání, dámy?“ Pro dokonalý dojem předvedl další ze svých servilních úsměvů a začal sbírat prázdné skleničky ze stolu.

„Jídelní lístek,“ řekla Romana suše a zkontrolovala čas na mobilu. Nebylo kam spěchat. Páteční odpoledne vybízelo k navození atmosféry víc než padesátihodinového nicnedělání. Slunce nás ohřívalo do přijatelné pohody a v korunách stromů šveholila příroda. Ptáci. Stav absolutní pohody a klidu.

„A zase žrádlo,“ zkonstatovala jsem, když se mladík vzdálil.

„Ty už si nedáš střik?“ zeptala se Pavlína.

„Ne. Musela bych se potom prát.“

„Ty už se po druhé skleničce pereš?“

„Blbko, musela bych se prát sama se sebou, že si nedám třetí.“

Holky mlčely. Věděly.

„Ale takovej černej rybíz, panečku, to je věc,“ namlouvala jsem jim i sobě, ale ony už mi nevěnovaly pozornost.

„Smažený květák a ameriky. Bez tatarky,“ objednávala si o chvíli později Romana.

„Dej si vařený,“ napomenula jsem ji.

Podívala se na mě a na okamžik zaváhala. Nakonec prostě odpověděla: „Nepochutnala bych si.“

Pokrčila jsem rameny.

Číšník se s otázkou v očích podíval na mne.

„Šopák,“ neměla jsem co řešit. „A džus z černého rybízu.“

„A já si dám…,“ nerozhodně listovala Pavlína v jídelním lístku: „kuřecí kapsu s bramborem.“ Nejistě na mě pohlédla. Pro jistotu jsem předváděla, že kontroluji displej mobilu, jestli mi někdo nevolal.

Byl to náš věčný boj. Respektive jejich. Diety, diety, hladovky, detoxikační dny, očistné kůry a znovu diety a diety. Jejich nejomílanější životní téma. Po celé ty roky snad jediné společné. Vrchní odešel. Jakoby nám ale těsně před tím ke stolu přisunul židli a na ni posadil ticho.

Prohlížela jsem si Romanu. Pěstěná blondýna s přirozeně působícím silonovým příčeskem, barevně sladěné rty, nehty, kabelka a boty, dokonalý make-up a zlaté šperky. Téměř bezchybný katalogový vzhled. Nic nechybělo. Jen těch třicet kilo živé váhy přebývalo.

Naproti seděla Pavlína. Přirozeně krásná, lehce namalovaná s rozpuštěnými hnědými vlasy, prsama tak akorát do pořádné chlapské ruky, relativně štíhlý pas. Leč z obou okrajů židle jí přetékaly tukové molekuly nacpané do černých (elastických!) legín. Pěstěné nehty na pěkných rukách a výrazný náhrdelník pozornost odpoutat nedokázaly.

„Tak co, holky,“ snažila jsem se uvolnit napětí. „Jakou držíme dneska?“ zeptala jsem se z pozice svých šedesáti dvou kilogramů.

„Já dělenou,“ předběhla Romana Pavlínu s odpovědí.

Usmála jsem se. Aha, smažený květák, americké brambory. „Kytičkový den?“ matně jsem se orientovala. Co na tom, že květák je dvakrát obalený v trojobalu a americké brambory v kombinaci s tukem jsou tou nejhorší možnou přílohou?

„Jo, a stříček na lepší trávení,“ chlubivě doplnila informaci a s despektem se podívala na můj sladký rybízový džus, který smíchaný s minerálkou a citrónem zas až tak sladký nebyl. Ale to ona samozřejmě nevěděla.

„A co ty?“ chtěla jsem dopřát sluchu i druhé kamarádce a otočila jsem k ní hlavu.

„Krevní skupiny,“ pyšně nám oznámila současný dietní program Pavlína.

„Jakou máš?“ musela si připomenout Romana, která znala nazpaměť všechny diety. Teoreticky je zvládala na výbornou.

„Áčko.“

„Áčko?“

„No a?“

„A to si dáváš kuře?“

„Kuřecí můžu. To je neutrální.“

„Jo, ale nemůžeš brambory.“

„No a co. Však jsou vařený. Žádný opékaný na tuku.“

„Myslíš moje ameriky? Ty nejsou opékaný na tuku, ale pečený v troubě. Nasucho.“

„Pečený nasucho, jo? No, to jsem na ně teda zvědavá. Minule byly mastný jak řezníkova brada po zabíjačce.“

„Holky, nechte toho,“ nechtělo se mi zase poslouchat jejich oblíbený refrén.

„No, ona strouhanka nacucaná přepáleným olejem, má taky něco do sebe,“ nedokázala si odpustit poznámku Pavlína a moje napomenutí s klidem ignorovala.

Ale i Romana: „Rostlinné oleje podporují trávení.“

„To jo, souhlasím. Ale bůhví na jakým sajrajtu to dělají.“

„Hleď si svýho talíře, jo?“

„Až ho přinese, tak určitě budu. Neměj zbytečnou péči.“

„Už jste skončily?“ dovolila jsem si opět vstoupit do jejich přátelské debaty, protože jsem se začínala nudit.

„Já jo.“

„Já taky.“

„Holky, já vím, že zase budete ohrnovat nos, ale já vás mám vážně moc ráda i tlustý.“

Ženy zmlkly. Věděly moc dobře, že život je o něčem úplně jiném než o několika kilogramech navíc, ale nemohly si pomoct.

„Koneckonců, je fajn mít v životě dvě velký kamarádky,“ uzavřela jsem a usmála se na mladíka, který se blížil k našemu stolu s obrovskými talíři na rukou.

„Prostorově výrazný kamarádky,“ s despektem, ale i s úsměvem upřesnila Romana.

„Slyšela jsem i horší výraz,“ promluvila jsem rychleji, než jsem přemýšlela.

Obě dvě na mně tázavě pohlédly.

„Jatečně vyzrálý,“ musela jsem dokončit započaté.

Naštěstí v tu chvíli už číšník pokládal talíře na stůl a Romana s Pavlínou si vzájemně přeměřily očima svoje porce, pak se na sebe usmály a popřály si dobrou chuť.

„Dobrou,“ odpověděly a při kontrole mojí nevelké misky se šopským salátem si vyměnily opovržlivé pohledy.

„Krávy,“ řekla jsem suše.

„Jo, a velký,“ připustila Romana a začaly jsme se zase bezstarostně smát.

***

Všechno to začalo na jaře. Od začátku května hodně a často pršelo a jednotlivé přestávky mezi přeháňkami vyplňoval svit jarního sluníčka. Příroda se po zimě probouzela k životu ve svěží zelené barvě a topoly u Svitavy pouštěly do vzduchu bílé vatové chomáčky, které se vznášely v jarním veselém větříku a laškovně poletovaly sem a tam.

Hladina řeky Svitavy stoupla o několik málo centimetrů a průtok vody se nenápadně zrychlil. Ve vzduchu voněla voda, jaro a první kytky. V zahrádkářské kolonii se začali objevovat v čím dál větším počtu pejskaři, maminky s kočárky a cyklisti, kteří bezohledně kličkovali mezi pobíhajícími psy a staršími sourozenci batolat v kočárech.

Před hospodou na konci zahrádek se objevily první dřevěné stoly, které se schovávaly ve stínu obrovských slunečníků se zelenou reklamou místního piva, uprostřed stolů byly popelníky se stejnou značkou a štamgasti místního zařízení se začali přesouvat z okoukaného interiéru na vzduch.

O kousek dál v parku před školou se začali houfovat místní výrostci, kteří na opěradlech laviček vysedávali do pozdních večerních hodin, plivali všude kolem a labužnicky potahovali svoje první cigarety. Holky se před nimi natřásaly v krátkých sukýnkách a upnutých tričkách, neustále se něčemu chichotaly a vyzývavě se procházely v zorném úhlu jejich pohledů.

O dvě ulice dál ve vnitrobloku cihlových městských bytovek byl park s pískovištěm, několika barevnými prolézačkami a spoustou maminek. Takových těch hodných, ustaraných, nevyspaných, věčně listujících příručkami o výchově dětí a bavících se mezi sebou o hovínkách, mrkvovobramborovém pyré a výhodách nových papírových plenek přicházejících právě na trh.

A tam mělo být moje místo. Vlastně ne moje, spíš mojí Michalky. Ta si měla plácat do plastových mističek a odříkávat svoje dětské otloukej se, bábovičko a potom svojí dětskou ručkou nemilosrdně rozmetat písek na všechny strany, aby se postupně mnohokrát opakovanými pokusy přemístil z čtvercového prostoru pro děti mezi lavičky pro starostlivé, uštěbetané maminy.

A tady byl kámen úrazu. Po jednom odpoledni jsem se zařekla, že mateřskou dovolenou strávím všude jinde, jenom ne uprostřed toho mateřského rozumování a dětského výskání. Začala jsem chodit s kočárkem na dlouhé procházky kolem řeky a přemýšlela jsem, jaké by to bylo, kdybych si pořídila psa. Michal chodil domů jako do hotelu. Povečeřet, osprchovat se a přespat. Kdysi podlehnul porevolučnímu trendu a začal podnikat. Ani jsem pořádně nevěděla s čím, protože to pořádně nevěděl ani Michal sám. Zprvu se plácal od jednoho razítka k druhému a v okamžiku, kdy si vyřídil živnost, zjistil, že už v této oblasti podniká příliš mnoho rychlejších a dravějších rivalů a začal si vyřizovat další formuláře. Občas nějaké peníze domů přinesl, ale žádná sláva to nebyla. Možná to odpovídalo i jeho životnímu krédu: lepší malej kancl než velká lopata. Vzhledem k tomu, že jsme bydleli u jeho rodičů, nám peníze na základní potřeby stačily. Prarodiče milovali svoje vnoučátko a já jsem se naučila na jejich otázky jestli něco nepotřebuje pravdivě odpovídat.

Dny ubíhaly v poklidném stereotypu jeden za druhým a já jsem si všimla, že Romana, tenkrát jsem jí ještě neříkala Slunečnice, která měla asi o čtyři měsíce staršího chlapečka, není nikde v místních ulicích vidět. Ani na pískovišti, ani u řeky, ani na chodnících v okruhu našeho bydliště.

Michal mi ji jednou představil jako svoji kamarádku z dětství a přirozeně jsme si potykaly, i s jejím manželem Viktorem. Viděly jsme se párkrát a zběžně, občas jsme prohodily pár slov a nezávisle na sobě jsme si žily dál svými životy.

Jenže já jsem se začala nudit. Stále jsem přemýšlela, jak Romana tráví svoje mateřské dny, když ji není nikde vidět. Jednoho dne jsem se rozhodla, že na ni zkusím zazvonit a zjistit, jestli nemá nějaký nápad, jak lépe trávit ty nekonečné dny mateřské dovolené, které, paradoxně, v životě tak rychle uplynou.

„Ahoj,“ zazvonila jsem jeden den u jejích dveří a záměrně jsem přehlížela její udivený, nepříliš potěšený výraz. „Chtěla jsem se zeptat, jestli bys nešla někam s malým Románkem, kde bychom vám mohly my dvě dělat společnost?“ zeptala jsem bez bázně a hany a pevně, přitom snad i trošku prosebně, jsem jí hleděla do očí. Do ní nebo po ní, vsadila jsem na jednu kartu a čekala jsem na odpověď.

„Někam ven?“ zeptala se, jako kdybych se s ní právě domluvila na výlet na Měsíc a pohlédla na spící Michalku v kočárku.

„Pěkná princezna,“ usmála se a vzdychla: „Jenže já to nesnáším. Nebudu se tady producírovat po ulicích a odrážet ty zvědavé pohledy kvočen, které čekají na jakoukoliv záminku, jak zpestřit téma na pískovišti.“

„Hmm, ustaraných kvočen,“ polohlasně jsem zopakovala svoje zařazení matky na mateřské dovolené.

„Myslím to tak, že se starají, o co nemají, aby jim ty dny líp utíkaly,“ upřesnila svoji poznámku Romana a já jsem najednou měla pocit, že jsem našla toho, koho jsem hledala. „Koneckonců, jestli chceš slyšet nějaké podrobnosti ze života na vsi, přijď i s malou po obědě k nám na zahradu,“ nabídla mi.

„No jo, tak už je mi to jasný, proč tě nikde nevidím,“ říkala jsem a očima jsem rentgenovala ve tři hodiny odpoledne jejich zahradu. Na čerstvě posekaném trávníku se všude, kam oko pohlédlo, válela autíčka, balónky, špinaví plyšáci, kostky, odrážedlo, dětský stolek se židličkou, plastový stůl, židle, v rohu zahrady byla udírna, barel s vodou a v zadní části bylo několik záhonků.

Mezi nohama mi proběhla nečekaně kočka. Vyjekla jsem a poskočila.

„To je Mour,“ řekla Romana a podívala se na Michalku.

„Čiči,“ volala moje holčička a natahovala ručičky za rychle se vzdalující kočkou.

„Mour?“ zdálo se mi to jméno divné.

„Jo. Protože na tak tlustého kocoura, jako je tady tento, se už Mourek dávno nehodí,“ vysvětlila Romana a dodala: „No tak běž dál, ne? Když už ses tak vnutila.“

Zrudla jsem a podívala se jí do tváře. Pak jsem však pochopila a zrušila poplach uvnitř hlavy.

„A kafíčko pro vzácnou návštěvu by nebylo?“ přijala jsem její humor a staly jsme se to odpoledne kamarádkami.

V záplavě popisů postav a jmen v naší brněnské čtvrti jsem se ještě dlouho neorientovala a měla jsem pocit, že ani nechci. Mojí spřízněnou duší se stala Romana a já jsem trávila několik měsíců mateřské dovolené u ní na zahradě. Než přišel podzim.

Podzim změnil hodně věcí.

Romana znovu otěhotněla a já jsem zjistila, že jsme se s Michalem během těch několika týdnů dostali kamsi na kruhový objezd, na kterém jsme se chvilku motali a nakonec každý z nás odbočil na jinou výpadovku. Naše cesty se rozešly o sto osmdesát stupňů. Manželství přestalo plnit svůj účel. „Mise splněna,“ prohlásil tenkrát rádoby vtipně můj muž a vůbec mu nedocházelo, že zplozením potomka mise nekončí, ale teprve začíná.

„Cítím se strašně sama,“ postěžovala jsem si Romaně, když jsme odpoledne mazaly jednohubky na večerní oslavu třicetin jejího Viktora.

„No a?“

„Stojí to za prd,“ vynucovala jsem si politování, ale nedočkala jsem se.

„Já taky. A kromě toho se cítím tlustá, přivázaná tady k tomuto baráku, ke kuchyni i  k postýlce a ještě ke všemu mě čeká porod.“

Cítila jsem se stejně. Kromě toho tlustá a strachu z porodu.

Podívala jsem se na její břicho. Čtvrtý měsíc těhotenství už na ní byl znát. Všimla si mého pohledu: „Nechcete ještě jedno? Že bychom v létě měly ve stínu zahrady postavený kočáry dva?“

V jejím hlase byla slyšet naděje a lehkost. Záviděla jsem jí. Všechno uměla brát tak lehce, s nadhledem, vizí, že všechno zvládne a bude fajn. Chvilkami jsem se přistihla, že jí závidím její pozitivní myšlení.

„To bychom spolu museli spát,“ podotkla jsem bez jakéhokoliv náznaku emocí a soustředěně jsem mazala jednotlivá kolečka pečiva česnekovou pomazánkou.

„Kdo? My dvě?“ usmála se svému vtipu Romana.

„Ne. My dva,“ nebylo mi do smíchu ani za mák.

„Vy spolu nespíte?“ spadla Romaně brada a ruce s nožem a rohlíkem jí klesly.

Nemusela jsem na ni pohlédnout, abych věděla, jaký má výraz. Její nechápavý pohled jsem cítila až v morku kostí.

„Ne.“

„A jak dlouho, prosím tě?“

„Od porodu,“ řekla jsem a cítila, jak mě polévá horkost. Ale jednou je to kamarádka a bavíme se na takové téma…

„Od porodu?“ vytřeštila oči. Vždyť malé je rok a půl.

„Já vím, kolik je malé. A taky vím, jak dlouho spolu nespíme. A to vlastně nepočítám těch pár měsíců před porodem.“

„Hmm, takže vlastně od početí,“ chtěla zlehčit situaci Romana a zasmála se. Najednou se zarazila.

„Promiň,“ řekla provinile, když jí došlo, že to, že není daleko od pravdy, až tak velká legrace zase není.

Mlčky jsme chystaly pohoštění a předstíraly, že jsme zaposlouchané do textů Petra Muka, jehož nezaměnitelný hlas se linul z rádia.

„Dáš si víno?“ zeptala se po chvilce Romana a já jsem vděčně přikývla. Víno mi chutnalo. Chutnala mi jeho chuť a chutnal mi pocit, jaký navozovalo.

„Dáš si trošku se mnou, ne?“ zeptala jsem se. „Na krvinky.“

„No jasně. Jednu na krvinky a druhou na zdraví.“

„Skleničku nebo láhev?“ zavtipkovala jsem a střetla se s káravým pohledem kamarádky.

Za okamžik se kuchyní rozlehlo zvonivé cinknutí skleniček naplněných do poloviny hutným červeným vínem.

„Tak na to, ať to dneska zvládnem,“ pronesla Romana a já jsem upřesnila: „Nejenom dneska.“

Oslava začala skvěle. Víno se chladilo, jídlo osychalo na zahradním stole a děcka se honila po zahradě. Michalčiny šedé šatečky byly volně nabírané a dopřávaly jí dostatek volnosti. Když jsme vycházely na párty z domu, byly krémově žluté. Oslavencův syn Romyšák chtěl přeskočit pohozené odrážedlo, ale špatně odhadl krok, výšku předmětu nebo svoje možnosti a odporoučel se nám za šíleného řevu k nohám. Jeho odřené dlaně a lokty způsobovaly, že nám zaléhalo v uších. Když k nám zvedl obličej, byl celý zkrvavený.

„Prokousl si jazyk,“ zvolala polekaně Romana, vzala syna do náruče a ztratila se v domě.

„A krve jako z vola,“ utrousil můj muž, aniž by zvedl oči od řádků v novinách.

Je to vůl, uvědomila jsem si a nelogicky jsem začala odklízet věci rozházené po zahradě. Jakoby to mělo mít nějaký smysl.

Romana s potomkem se na můj vkus poměrně dlouho nevraceli a tak jsem usoudila, že se za nimi půjdu podívat.

„Pohlídej Míšu,“ řekla jsem směrem k manželovi a očima jsem zkontrolovala dceru. Ta dřepěla uprostřed pískoviště a drobnou ručkou rozbíjela bábovičky, které jsem s ní před chvílí pracně vytvořila.

„Co?“ probral se najednou Michal.

„Jdu se podívat dovnitř, jen dohlídni na malou.“

„Vezmi si ji s sebou.“

Podívala jsem se na hrající si holčičku a tázavě jsem obrátila svůj pohled k Michalovi.

„Co já tady s ní?“ Jeho tón byl vážný.

Vyměnili jsme si ostré pohledy.

„Za chvíli přijde Viktor, tak si to chci dočíst,“ měl pocit, že by mi měl vysvětlil, proč nemůže dohlédnout na dítě v klidu si hrající na pískovišti.

Beze slova jsem se otočila a zmizela v domě.

„Prokousnutý jazyk to není,“ už klidně mi vysvětlovala Romana. „Podívej, malý ostrý zoubek mu prorazil rtík,“ vzala chlapcovu hlavu do dlaní a otáčela ke mně jeho obličej. Skláněly jsme se nad chlapcem, který popotáhl průhlednou nudli u nosu.

„Čuně,“ napomenula ho Romana a utřela mu ubrouskem obličej. Nakonec ho však vzala za ruku a šla ho umýt do koupelny.

„A víš, co na takovou prokousnutou pusinku pomáhá?“ mohla jsem dělat před pokousaným Romyšákem machra, vědoma si toho, že jsem na oslavu dorazila s miskou domácí zmrzliny.

„Co?“ zasvítily mu oči.

„Pojď se mnou, dám ti na to domácí medicínku,“ lákala jsem ho s tajuplným úsměvem. Slovo medicínka ho na chvíli zarazilo, ale když jsem na něho spiklenecky mrkla, rozběhl se ke mně.

„Tak co je?“ uslyšela jsem najednou v chodbě domu naštvaný Michalův hlas. „Kde jste tak dlouho? Malá se polila.“

Míša se na dvoře polila červenou limonádou a posléze se pokecala čokoládovou zmrzlinou. Romyšák se o dvě hodiny později v zápalu hry cukr káva limonáda mléko čaj rum bum počůral. K večeru se Pavlína pohádala s manželem, Michal usnul v houpací lavici a další dva pozvané páry (nějak jsem nepostřehla, o koho vlastně jde), si vzájemně vystačili a nikoho kolem sebe nepotřebovali. Byli zapálení do jakési pracovní debaty a názory ostatních je nezajímaly. Už vůbec ne názory nějakých prostoduchých matek na mateřské dovolené. Já s Romanou jsme lítaly mezi dětmi a kuchyní, jako bychom to měly placené od kilometru.

Oslavenec Viktor dorazil s úderem jednadvacáté hodiny, zjevně už po svojí vlastní oslavě na pracovišti, těsně před tím, než jsme se všichni rozloučili. Když jsem doma posléze ukládala Michalku ke spánku, musel si jít její tatínek neodkladně zatelefonovat. K tomu, aby vyřídil, co potřebuje, musel v deset hodin v noci obejít celý blok. Když se vrátil, opláchl si obličej a beze slova se zavrtal do peřin. Chvíli jsem chodila od ničeho k ničemu a nakonec jsem si šla sednout na malé sedátko na chodbě, kde se mi zdálo, že není takové horko. Možná jsem se však nepotila kvůli dusnu, ale kvůli tomu, že mě začaly obkličovat myšlenky, kterým jsem dosud víceméně zdárně unikala. Otevřela jsem dokořán okno a vyklonila se ven. Uviděla jsem Romanu, jak si přede dveřmi domu zapaluje ještě svítícím nedopalkem další cigaretu. Zamávala jsem na ni a ona mi pokynula, ať přijdu za ní dolů.

A tak jsem začala kouřit a věřit tomu, že zažiju v ulici i životě ještě spoustu nevšedních okamžiků, o které se budu mít s kým podělit.

Od momentu, kdy jsme se s Michalem rozdělili na kruhovém objezdu, jsem zjistila, že nasadil několikanásobně vyšší rychlost než já. Někam spěchal. Nevím kam a myslím, že dost dobře to nevěděl ani on sám. Snad měl pocit, že na něho někde čeká cosi lepšího, dostupnějšího, pohodlnějšího a zaručujícího úroveň a luxus. Něco, co on sám nedokázal zajistit své rodině. Já jsem jela maximálně na dvojku. Věděla jsem, že se nemůžu moc urvat, protože jsem s sebou měla Michalku, která měla v domě jeho rodičů oblíbený růžový polštářek s roztomilými bílými medvídky, misku, ze které se učila jíst, starorůžového plyšového pejska Fredyho a nočník, na který jsem se ji snažila pravidelně usazovat a neustále jsem chválila, jak je šikovná holčička, když se v něm něco objevilo. Nemohla jsem jet rychleji, protože jsem věděla, že se zase musím někde otočit a poslušně vrátit. Že moje dítě má domov tam, kde má svoji postýlku, maminku, která je vždy na blízku, když usíná a když se probouzí. Kde má milujícího dědečka a babičku, kteří se stále usmívají, pokaždé mají čas pohlídat a přispívají kousky čokolády do pusinky a jednotlivými svršky do dětského šatníku. Že má domov tam, kde je občas vidět táta, který ji ve vzácných okamžicích párkrát vyhodí nad hlavu, až se jí od samého smíchu zastavuje dech. Táta, který když se výjimečně ukáže přes den doma, má pokaždé v kapse lízátko nebo lentilky a který si ji v neděli ráno bere k sobě do postele, protože máma chystá snídani, vaří oběd a třídí prádlo, které je potřeba vyprat a vyžehlit.

Přišlo další jaro. Příměstský kolorit probouzející se přírody se podobal minulým rokům. Jen na pískovišti si hrály o rok větší děti a na lavičkách klábosily o rok moudřejší maminky.

„Podívej, co se ze mě stalo,“ držela si nešťastná Romana břicho v dlaních a snažila se z něj vymodelovat pneumatiku. Prsty hnětla svoje tělo tak, že když pustila kůži a nechala břicho spadnout do původní polohy, měla na bílé kůži červené otisky svých prstů.

„Pojď sem,“ vzala jsem ji za ruku a dovedla ke kočárku pod hrušní, kde spinkala maličká, o měsíc nedonošená, přesto však zdravá Anetka.

„Já vím,“ kapitulovala Romana a v jejím hlase se mísilo štěstí se smutkem.

„Něco s tím uděláme, jo?“ nabídla jsem se. „Pomůžu ti.“

„Ty?“ opovrhovala mojí nabídkou a pohrdlivým pohledem si změřila moji štíhlou postavu.

„Jo, já. Asi o tom musím něco vědět, když vypadám, jak vypadám, ne?“ reagovala jsem s převahou vědomí, že jsem útloboká a kdejaká jiná třicátnice mi může závidět.

Romaně zasvítily oči a s nadějí na mne pohlédla.

„Ale až přestaneš kojit,“ překazila jsem rezolutně její nadějnou radost hned v počátku a posbírala jsem nádobí z plastového stolu na jejich zahradě. Přinesla jsem jablka nakrájená na malé měsíčky a přidřepla jsem si k Romyšákovi a Michalce do pískoviště. Jednotlivé kousky ovoce jsem jim vkládala do pusinek jak vlaštovka mláďatům do zobáčků a oni kousali, polykali a znovu a znovu otvírali ty svoje upovídané pusinky. Nastala vzácná chvíle ticha.

„Ty hele, a co ta Pavlína?“ zeptala jsem se, když jsem pokládala na stůl prázdný talířek a nalévala jsem dětem do plastových hrnků ovocný čaj.

„Co s ní?“

„No, že tu není vůbec vidět?“ byla jsem zvědavá.

„Ona je u rodičů. Mají chalupu kdesi za Brnem a protože Radim je pořád v práci, tak je u nich.“

„A to jim vyhovuje?“ nezdálo se mi to moudré.

„Co já vím? Neřeším.“

„Hmm.“

„A propos, co je u vás nového?“ zeptala se nevinně Romana a já jsem věděla, odkud vítr fouká.

„Nic.“

„Nic, jakože pořád nic?“

„Nic, jakože pořád nic.“

„A co s tím budeš dělat?“

„Já?“

„No a kdo?“

„Snad on, ne?“

„Blázne, kde žiješ? On už s tím asi nebude dělat nic. On s tím maximálně tak něco dělá někde jinde. Já se ptám na tvůj problém, ne na jeho.“

„A to jako, že když spolu nespíme, tak to je můj problém?“

„Ne, váš. Jeho a tvůj. A já se ptám, jak budeš řešit ten svůj.“

„Nerozumím,“ přiznala jsem podle pravdy.

„Tobě nechybí sex?“

„Aha,“ ujelo mi.

Romana trpělivě čekala na odpověď.

„Já jsem o tom moc nepřemýšlela.“

„Jako o čem?“ vytřeštila oči a spadla jí čelist.

„Jestli mi chybí sex.“

„O tom snad nemusíš přemýšlet, ne?“ nechápala.

„Ne? Nevím. Nějak jsem to asi přesunula na vedlejší kolej.“

„Na vedlejší kolej?“ dala důraz na slovo vedlejší Romana. „Ve tvým věku? A kam jsi to, prosím tě, posunula? A na jak dlouho?“

„Nevím. Než Michalka vyroste?“ odtušila jsem.

„Panebože! Bude jí dva a půl roku!“

Mlčela jsem.

Romana začala s Viktorem znovu sexovat čtvrtý týden po druhém porodu. Šestinedělí sem, šestinedělí tam. Její apetit jsem nechápala.

„A to děláš kvůli Viktorovi?“ zeptala jsem se, když jsem obrátila téma směrem k ní.

„Proč kvůli Viktorovi?“ nechápala zase ona.

„No, neříkej, že kvůli sobě. Že se ti po tom celodenním maratónu tady kolem toho všeho ještě večer chce.“

„Ty jsi vážně divná. A kvůli komu bych to jako dělala?“ dívala se na mne, jako kdybych měla na hlavě čtrnáct zelených tykadel a rozkvetlou kopretinu. Kroutila hlavou a nechápavě na mne zírala.

Nevím. Zdála se mi divná.

Ne víc, než já jí.

Michal se mi vzdaloval čím dál víc a já jsem cítila, jak se mi ztrácí půda pod nohama. Jako bych v životě něco prohrála. Je to zvláštní. Jako bych prohrála tak nějak bezbolestně. Naše manželství byl krok do tmy. Krok do tmy, ve které se dá lehce zabloudit. Ztratit se. Zakopnout nebo na něco narazit. Na někoho narazit. A Michal pravděpodobně narazil. Na nějakou jinou. Zajímavější. Neohranou.

Na Michalovi jsem viděla, že je zbytečné bojovat. Patřil už někam jinam. Někomu jinému. Nevěděla jsem nic konkrétního, ale ženská intuice je ženská intuice.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Dietnikum