The Throne of Caesar

Vydáno ve spolupráci se St. Martin’s Press.

All rights reserved.

Copyright © Steven Saylor, 2018

Translation © Naďa Funioková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-392-5

Pro Ricka, od samotného začátku

Prvořadou a nejkrásnější vlastností Přírody je pohyb, který Ji bez ustání jitří – tento pohyb je však pouhým setrvalým sledem zločinů, udržovaným v chodu samotnými zločiny; bytost, která se Jí nejvíce podobá – a tudíž bytost nejdokonalejší – bude nezbytně tou, jejíž nejaktivnější jitření se stane příčinou mnoha zločinů…

DONATIEN ALPHONSE FRANÇOIS, MARKÝZ DE SADE

Justina čili prokletí ctnosti

Svět bez lidí by byl lepší.

LAWRENCE DURRELL

Sapfó: Hra ve verších

DEN PRVÝ: 10. BŘEZNA

I

Kdysi dávno mě jednoho teplého jarního rána přišel vyzvednout mladý otrok. To bylo poprvé, kdy jsem se setkal s Tironem.

O mnoho let později pro mne přišel znovu. Teď už to byl ale propuštěnec, žádný otrok. Stalo se to v měsíci martiu a ráno bylo dost chladné. A oba jsme byli o hodně starší.

Jak byl vůbec Tiro starý? V hlavě jsem měl trochu zmatek po víně z předchozího večera, ale ne zas až takový chaos, abych si to nedokázal spočítat. Tiro byl o sedm let mladší než já. To znamená, že mu bude… padesát devět. Tiro – a skoro šedesátník! Jak je to možné? Opravdu už od chvíle, kdy se poprvé objevil u mých dveří, uplynulo třicet šest let?

Tenkrát byl Tiro ještě otrok, i když velice vzdělaný. Byl osobním tajemníkem a pravou rukou svého pána, bezvýznamného mladého advokáta jménem Cicero, který v Římě právě zahajoval svou kariéru. Nyní, po všech těch letech, už znal ve městě Cicerona každý. Byl stejně slavný jako Cato nebo Pompeius (a navíc stále naživu, což se o nich říct nedalo). Cicero byl skoro stejně proslulý jako náš vážený diktátor. Skoro, říkám, protože nikdo nemůže být tak slavný jako Caesar. Nebo mocný. Nebo bohatý.

„Tehdy vládl v Římě taky diktátor,“ zamumlal jsem si pro sebe.

„Co to povídáš, Gordiane?“ zeptal se Tiro, kráčející za mnou atriem a temnou chodbou do zahrady ve středu domu. Nic ještě nekvetlo, ale zelené záhony se třpytily v paprscích ranního slunce. U malého rybníčku se krčila Bast – poslední z dlouhé řady koček, které nesly toto jméno – a upřeně hleděla vzhůru na ptáčka, jenž vyzpěvoval svou líbivou melodii z bezpečného bidýlka na střešních taškách. V chladném ranním vzduchu jsem zachytil slabounký nádech jara.

Přitáhl jsem si plášť těsněji k tělu, posadil se na dřevěnou lavičku zalitou ranním sluncem a opřel se o sloup peristylu. Tiro se uvelebil na lavičce poblíž, tváří obrácený ke mně. Pozorně jsem si ho prohlédl. Býval to pohledný mladík. A pořád byl hezký, navzdory všem těm letům. I dnes, stejně jako tenkrát, poutaly největší pozornost jeho oči. Měly neobvyklou barvu, velice světlý odstín levandulové, který ještě podtrhával rámec pečlivě zastřižených bílých kadeří.

„Jen jsem říkal, Tirone…“ Promnul jsem si spánky ve snaze potlačit bodavou bolest v hlavě. „Tehdy vládl v Římě taky diktátor. Kolik ti v té době bylo?“

„Kdy?“

„Když jsme se poznali.“

„Ach tak. Nech mě přemýšlet. Muselo mi být… dvacet tři? Ano, je to tak. Ciceronovi bylo dvacet šest.“

„A mně třicet. Vybavilo se mi to naše první setkání. Nedošlo k němu samozřejmě v tomhle domě. Tenkrát jsem ještě žil v tom sešlém baráčku, který jsem zdědil po otci, na Esquilinu, ne tady na Palatinu. A ten den bylo teplo – stalo se to v měsíci maiu, ne? I tenkrát, stejně jako teď, jsem šel na zaklepání otevřít dveře sám – manželka se vždycky zlobí, že bych to neměl dělat, protože pro tenhle účel máme přece otroka. A… když jsem tě dnes uviděl na prahu… měl jsem takový pocit…“

„Pocit?“

„No, vždyť víš – každému se to tu a tam přihodí – takový nejasný dojem, že člověk něco zažil už dřív. Až z toho běhá mráz po zádech.“

„Aha, ano, tenhle fenomén znám.“

„Čím je člověk starší, tím zřídkavěji se mu to stává. Tak si říkám, proč asi? A taky by mě zajímalo, proč pro to nemáme v latině žádný termín. Možná byste měli ty nebo Cicero něco vymyslet. ‚Dříve viděné‘, nebo nějaké jiné sousloví. Nebo bychom si mohli vypůjčit označení z některého jiného jazyka. Etruskové pro to, myslím, slovo měli.“

„Vážně?“ Tiro povytáhl obočí. V levandulových očích mu nezbedně zablesklo.

„Ano, však já si na to vzpomenu. Nebo to byli Kartaginci? Škoda, že jsme z punštiny udělali mrtvý jazyk dřív, než jsme z ní stihli vyplundrovat všechna užitečná slova. Hrome, mám to ale dneska ráno v hlavě všechno popletené.“

„Protože jsi toho včera večer moc vypil.“

Úkosem jsem se po něm podíval. „Proč to říkáš?“

„Soudím podle toho, jak vypadáš, jak chodíš. Když ses posadil, opřel ses přitom o sloup tak opatrně, jako by ta věc, co ti sedí na ramenou, bylo vejce, které by se mohlo rozbít.“

Byla to pravda. Ve spáncích mi duněly hromy. Na okrajích mého zorného pole se rozsvěcely a zase mizely pavoukovité pařáty blesků. Mohlo za to včerejší víno.

Tiro se zasmál. „Kocovinu jsi měl i tamtoho rána, tenkrát před lety.“

„Vážně?“

„No jistě. Pamatuju si to, protože jsi mě tehdy naučil, jak kocovinu léčit.“

„Opravdu? A co to bylo za léčbu? Teď by se mi hodila.“

„Určitě si na ni pamatuješ.“

„Jsem starý muž, Tirone. Zapomínám.“

„Ale vždyť na tom pracuješ už od chvíle, kdy jsem přišel. Pokládáš otázky. Snažíš se vymyslet nové slovo. Myšlení – to je ta léčba.“

„Ach ano. Tuším si matně vybavuji…“

„Měl jsi pro to tenkrát velice elegantní vysvětlení. Pamatuju si na ně, později jsem si to zapsal, protože mě napadlo, že by ho Cicero mohl někdy použít v některém projevu nebo pojednání. Cituji: ‚Myšlení se, podle některých lékařů, odehrává v mozku, jenž je promazáván hlenovitými sekrety. Pokud se tyto hleny zakalí nebo ztvrdnou, výsledkem bývá bolest hlavy. Vlastní myšlenková aktivita ovšem produkuje čerstvý hlen, který ten starý změkčí a rozpouští. Takže čím intenzivněji člověk uvažuje, tím větší je produkce hlenu. Tudíž usilovné soustředění urychluje přirozené zotavení z kocoviny tím, že vyplaví nežádoucí tělesné tekutiny ze zanícené tkáně a obnoví promazání mozkových blan.‘“

„U Herkula, tomu říkám paměť!“ Tiro jí byl proslulý. Cicero nadiktoval dopis a Tiro mu ho dokázal klidně i po roce slovo od slova odcitovat. „A u Herkula, vykládal jsem tenkrát pěkné nesmysly.“ Potřásl jsem hlavou.

„A pořád vykládáš.“

„No tohle!“ Kdyby byl Tiro stále otrokem, byla by takováto poznámka nepřijatelná. Osvojil si ostrý jazyk, který skvěle ladil s jeho ostrovtipem.

„Tvrdím, že blufuješ, Gordiane.“

„Blufuju v čem?“

„Když mluvíš o tom etruském slově, které ti čirou náhodou vypadlo z hlavy. Nevěřím, že takové slovo existuje. Kéž bych dostal denár pokaždé, když slyším někoho vykládat: ‚Etruskové pro to měli slovo.‘ Nebo že Etruskové vymysleli to či ono staré rčení nebo ten či onen podivný obyčej. Taková tvrzení jsou téměř bez výjimky nesmysly. Vše, co souvisí s Etrusky, je starobylé a lákavé, tím jazykem už dnes nemluví skoro nikdo kromě haruspiků, když pronášejí obřadná proroctví, pár vesničanů kdesi v pustinách a hrstky mrzoutských staříků, kteří se diletantsky rýpou v zapomenutých naukách. Etruské zvyky a slova tudíž působí tajuplně a vyzařuje z nich jistá mystika. Je ale projevem intelektuální lenosti připisovat nějaké rčení nebo zvyk Etruskům, když pro takové tvrzení neexistuje sebemenší důkaz.“

„I tak jsem si skoro jistý, že Etruskové měli slovo –“

„Potom tě, Gordiane, vyzývám, abys mi to slovo sdělil do posledního dne měsíce martia – ne, dřív, do dne tvých šestašedesátých narozenin. To bude dvacátého třetího tohoto měsíce, nemám pravdu?“

„Teď už to s tím vytahováním vážně přeháníš, Tirone. Ale pokud jde o to slovo, mám takové tušení, že si ho vybavím, ještě než opustíš můj dům – k čemuž dojde velice brzy, jestli mě budeš dál takhle provokovat.“ Řekl jsem to s úsměvem, protože jsem byl ve skutečnosti šťastný, že ho vidím. Vždycky jsem měl Tirona rád, jen kdyby nebylo jeho někdejšího pána – v jehož zastoupení za mnou Tiro téměř jistě přišel. Spánky mi opět projel blesk, až jsem sebou škubl. „Ta ‚léčba‘ už evidentně nefunguje tak dobře jako v dobách, kdy jsem byl mladší – možná proto, že můj mozek není tak bystrý, jako býval.“

„A čí ano?“ prohodil Tiro s povzdechem.

„Nebo možná piju víc, než jsem byl zvyklý. Příliš mnoho dlouhých zimních večerů strávených v pochybné společnosti v Neřestné taverně – k velké nelibosti mé manželky a dcery. Ach, počkat! Už si vzpomínám – ne na to nepolapitelné etruské slůvko, ale na tu malou ukázku duševní gymnastiky, kterou jsem ti předvedl, když jsme se setkali poprvé, a která nejen vyléčila moji opici, ale taky na tebe udělala slušný dojem úrovní mých deduktivních schopností.“

„To je pravda, Gordiane. Podařilo se ti tenkrát přesně odvodit důvod, proč jsem za tebou přišel.“

„A to samé můžu udělat i dnes.“

Tiro si založil ruce na hrudi a vyzývavě se na mě podíval. Už se chystal promluvit, když ho vyrušila Diana, která vystoupila ze stínů portika do slunečního světla.

„To zvládnu i já,“ prohlásila má dcera.

Tiro se tvářil trochu nervózně, když se zvedal, aby nově příchozí pozdravil. Naklonil hlavu na stranu. „Teď mám pro změnu já ten pocit – myslím ten tajuplný dojem, pro který teprve musíme najít slovo. Protože toho rána, kdy jsme se seznámili, Gordiane, se zničehonic objevila tuším přesně ta samá okouzlující žena, která mi dočista vyrazila dech. Jak je to ale možné? Popravdě si připadám, jako bych se vrátil v čase.“

Usmál jsem se. „Tamta, která se k nám připojila onoho rána, byla Bethesda. Tohle je její dcera – naše dcera – Diana.“

Diana přijala Tironův kompliment bez komentáře. A proč taky ne? Opravdu byla okouzlující – až to bralo dech, to je fakt – přesně jako bývala její matka, s těmi svými hustými, lesklými černými vlasy, zářivýma očima a pěkně tvarovanou postavou, kterou nedokázala pořádně skrýt ani stola římské matrony.

Povytáhla obočí a nesouhlasně se na mě zadívala. „Tys šel sám otevřít dveře, otče? Víš, že na tohle máme otroka.“

„A taky mluvíš jako tvoje matka!“ zasmál jsem se. „Právě jsi ale řekla, že bys dokázala vydedukovat důvod Tironovy návštěvy. Tak do toho.“

„No dobře. Tak předně, kdo Tirona poslal?“ Zadívala se na něj tak zkoumavě, až se začervenal. Tiro se před krásnými ženami vždy ostýchal. „No, to je snadné. Pochopitelně Marcus Tullius Cicero.“

„Kdo říká, že mě někdo poslal?“ namítl Tiro. „Jsem svobodný občan.“

„Ano, je tu možnost, že jsi přišel za mým otcem z vlastního popudu – ale to ty nikdy neděláš, i když ho tvá společnost vždy tolik potěší. Kontaktuješ ho, jen když tě o to požádá Cicero.“

Tironovi opět zrudly tváře. Červenající se mladík je roztomilý. Ovšem rudolící muž blížící se šedesátce vypadá poněkud znepokojivě. Jeho smích mě ale uklidnil. „Vlastně máš pravdu. Přišel jsem sem na Ciceronův příkaz.“

Diana přikývla. „A proč tě sem Cicero poslal? Tedy, skoro jistě to má něco společného s diktátorem.“

„Jak jsi na to přišla?“ podivil se Tiro

„Protože prakticky všechno, co se v poslední době děje, má něco společného s Juliem Caesarem.“

„Trefila ses,“ připustil Tiro. „Ale musíš být konkrétnější, pokud na mě chceš opravdu udělat dojem.“

„Nebo pokud chceš udělat dojem na mě,“ dodal jsem. Diana se mi vždycky usilovně snažila demonstrovat své schopnosti logické dedukce. Byla to součást jejích neutuchajících snah mne přesvědčit, abych jí povolil pokračovat v rodinné profesi – můj otec i já jsme si, každý ve své generaci, vysloužili přídomek „Hledač“ – na což jsem bez výjimky odpovídal, že pětadvacetiletá římská matrona, která vychovává dvě děti, ať už je jak chce chytrá, nemá co rozplétat stopy, řešit zločiny či jinak strkat nos do záležitostí nebezpečných lidí. „Tak pokračuj, dcero. Prozraď nám, pokud to dokážeš, proč pro mě dnes ráno Cicero Tirona poslal.“

Diana zavřela oči a s lokty vystrčenými do stran si přitiskla špičky prstů ke spánkům, jako by se napojovala na nějaký mystický zdroj vědění. „Když jsi mého otce potkal poprvé, bylo to v druhém roce Sullovy diktatury. Přišel jsi Hledače požádat, aby pomohl Ciceronovi odkrýt pravdu o jistém otřesném zločinu – bezbožném zločinu. Ohavném. Nevýslovném. O vraždě, jíž se měl dopustit syn na vlastním otci. Otcovraždě!“

Tiro se posměšně ušklíbl, ale měl jsem pocit, že ho Dianina mystická póza ve skutečnosti trochu znervóznila. „No, není žádné tajemství, že obhajoba Sexta Roscia byla Ciceronovým prvním velkým soudním procesem, jenž si pamatuje každý, kdo v té době v Římě žil. Tvůj otec ti zřejmě vyprávěl o roli, kterou v tom vyšetřování sehrál –“

„Ne, Tirone, nech ji pokračovat,“ zarazil jsem ho, protože mě Dianino představení proti mé vůli zaujalo.

Její oční víčka sebou zaškubala a hlas o oktávu klesl. „A teď, v pátém roce Caesarovy diktatury, jsi přišel požádat mého otce o pomoc znovu. Opět se jedná o zločin, ovšem tentokrát o zločin, jenž dosud nebyl spáchán. Zločin ještě otřesnější než vražda Sexta Roscia – a ještě bezbožnější. Ohavný. Nevýslovný. O vraždu, již se na svém otci chystají spáchat jiné děti –“

„Ne, ne, ne,“ přerušil ji Tiro a až trochu příliš důrazně zavrtěl hlavou.

„Ale ano!“ prohlásila Diana, jejíž oční víčka sebou stále tak cukala. „Není snad zamýšlená oběť nazývána Otcem vlasti – takže by se každý Říman, jenž by se ho opovážil zabít, dopustil otcovraždy? A copak snad všichni senátoři nepřísahali, že nasadí vlastní život, aby ochránili ten jeho – takže by se ten senátor, jenž by na něj vztáhl ruku, dopustil svatokrádeže?“

Tiro vyjeveně otevřel ústa.

„Není snad toto důvodem, proč jsi sem dnes přišel, Tirone?“ zeptala se Diana, otevřela oči a zahleděla se na něj. „Chceš, aby šel Hledač za Ciceronem a odhalil mu všechno, co ví nebo co by dokázal odhalit o možných plánech na zavraždění diktátora, Otce vlasti – o spiknutí s cílem zavraždit Gaia Julia Caesara.“

II

Tiro přejel pohledem z Diany na mě a zase zpátky. „Ale jak byste mohli vy dva …? To snad Cicerona a mě někdo špehoval? A o jakém spiknutí to vůbec mluvíš? Co víte o –“

Diana pohodila hlavou dozadu a rozesmála se, potěšená jeho reakcí.

Káravě jsem mlasknul jazykem. „Vážně, dcero, je to od tebe pěkná zlomyslnost, takhle rozrušit našeho hosta.“

„Tak existuje nějaké spiknutí proti Caesarovi, nebo ne?“ zeptal se Tiro. Jeho světácké, pánovité vystupování se rozplynulo a já ho na moment uviděl takového, jaký byl tehdy před tou spoustou let, bystrého a dychtivého mladíka, který se ale nechal snadno vyplašit a snadno ohromit.

Povzdychl jsem si. „Bojím se, že moje dcera viděla svého otce za ta léta vytahovat na své hosty podobné triky tolikrát, že teď nedokáže odolat, aby to nezkoušela sama. Ne, Tirone, neexistuje žádné spiknutí s cílem zavraždit Caesara – přinejmenším žádné, o kterém bych věděl. A Diana o tom určitě neví o nic víc než já. Nebo snad ano, Diano?“

„Jistěže ne, otče. Jak bych mohla vědět víc než ty o čemkoli, co se děje v tom velkém, ošklivém světě?“ Ostýchavě zatřepotala řasami a nasadila nic neříkající výraz. Už mnohokrát jsem si za ta léta uvědomil, že ženy navzdory omezením života v ústraní ve skutečnosti mají své cestičky, jimiž se dozvídají věci, které zůstávají neznámé a utajené i jejich právoplatným vládcům – otcům a manželům. Nikdy jsem neměl jistotu, co všechno Diana ví nebo jak k takové informaci přišla.

Odkašlal jsem si. „Řekl bych, že se má dcera prostě jen řídí dedukcí – odvozuje vodítka z tvých reakcí, které jsou stejně snadno čitelné dnes, jako když jsi byl mladík. Připočti k její schopnosti logického uvažování určitou míru intuice – poděděné po matce – a hned pochopíš, jak je možné, že ti Diana dokáže, tak řečeno, číst myšlenky.“

Tiro se zamračil. „Přesto – nikdy jsem nezmínil jediným slovem… jakékoli… spiknutí.“

„Ani jsi nemusel. Už jsme odvodili, že tvá návštěva nějak souvisí s diktátorem. Takže, o co by mohlo jít a proč jsi přišel za mnou? Není sporu, že mám na Caesara napojení – můj syn Meto je mu velice blízký. V minulých letech pomáhal diktátorovi psát paměti. A bude v tom pokračovat i poté, co koncem měsíce opustí Řím, až se diktátor vydá dobývat Parthskou říši. Že by snad Cicero tolik dychtil zjistit, kdy bude zveřejněn příští svazek Caesarových pamětí, že by si mě pozval do svého domu, aby se mě na to zeptal? Myslím, že tohle můžeme vyloučit. A pokud jde o cokoli souvisejícího s Caesarem nebo parthským tažením, co by už nevešlo ve všeobecnou známost – no, Cicero ví, že bych nikdy neprozradil nic, co mi snad Meto důvěrně svěřil.

Takže, co by tak asi mohlo Cicerona v souvislosti s Caesarem trápit natolik, aby si mě k sobě pozval? Nejspíš to má něco společného se zločinem nebo spiknutím – to jsou oblasti, v nichž se mé schopnosti a jeho zájmy v minulosti prolínaly. Ale jaký zločin? Jaké spiknutí?

Kdyby to bylo před deseti lety, nebo třeba před pěti, předpokládal bych, že Cicero připravuje obhajobu pro nějaký blížící se soudní proces. Jenže teď už se žádné procesy nekonají, přinejmenším ne v tom dřívějším smyslu. Veškeré rozsudky spadají pod jurisdikci diktátora. A všichni vědí, že hlas nebohého Cicerona poněkud zrezivěl, když nemá možnost pronášet projevy v senátu nebo obhajovací řeči u soudu. Povídá se, že tráví čas čtením nesrozumitelných starých textů a sepisováním jiných textů pro milovníky tajemných nauk, aby měli v daleké budoucnosti nad čím hloubat. Na čem vlastně pracuje Cicero teď, Tirone?“

„Už téměř dokončil pojednání o věštectví. Bude to nepostradatelný text pro každého –“

„Ha! Žádný div, že toho tolik víš o etruském slovníku, když pomáháš Ciceronovi překládat texty o haruspicích. Ovšem pochybuji, že by ze mě chtěl Cicero tahat rozumy o těchto záležitostech, protože toho o věštění nevím o nic víc než kterýkoli průměrný Říman.“

„Popravdě mám, otče, takové podezření, že toho víš vždycky víc, než sám tušíš,“ podotkla Diana.

„Laskavá slova, dcero. Přesto myslím, že nás to vrací zpátky ke zločinu a spiknutí. Copak snad někdo mohl neslyšet ty pověsti, které se posledních pár měsíců šíří Římem – pověsti, že se někdo chystá Caesara zavraždit? Jenže nakolik jsou takové fámy hodnověrné? Jistě, po tolika letech krveprolití a občanské války se určitě najde pěkných pár občanů, kteří by rádi viděli našeho diktátora mrtvého. Kdo to ale je? Kolik se jich po městě pohybuje? Jedná se jen o jednoho, dva nespokojené senátory, nebo je Řím takových lidí plný? Mají dostatek vůle a schopností, aby to skutečně provedli? Mají na takovou akci dost času? Protože jakmile se Caesar jednou vypraví do Parthské říše, bude se každým dnem Římu víc a víc vzdalovat – generála na válečné výpravě, který je dnem i nocí obklopen pečlivě vybranými důstojníky, je zabít v podstatě nemožné.

Chystá se, nebo nechystá komplot s cílem zavraždit Caesara? To bude určitě ta otázka, která Ciceronovi leží poslední dobou v hlavě. Tou mou se honí taky. Po hrozném utrpení posledních několika let všichni přemítáme, co pro nás budoucnost asi chystá – a žádný Říman si už teď nedokáže představit budoucnost, v níž by tak či onak nefiguroval Caesar. Caesarova smrt – to je něco téměř nemyslitelného. Nebo snad… není?“

Tiro neodpověděl. Pozoroval Bast na opačné straně rybníčku, sledoval, jak se tam kočka bez hnutí krčí a zírá na trylkujícího ptáčka usazeného na střeše z tašek.

„Nebo,“ pokračoval jsem, protože mě napadla strašlivá myšlenka, „by to mohlo být tak, že sám Cicero je zapleten do takového spiknutí – a myslí si, že by mě mohl zverbovat.“

„To rozhodně ne!“ zaprotestoval Tiro. Tak přitom sebou škubl úlekem, že pták frnkl a kočka vystřelila pryč, až jí drápky zaskřípěly o dlažební kameny. „Cicero není v žádném případě zapletený do žádného spiknutí s cílem ublížit diktátorovi,“ prohlásil tak zřetelně, že to skoro vypadalo, jako by se bál, že nás poslouchá nějaký špeh.

„Nicméně se domnívá, že bych já mohl v této souvislosti něco vědět,“ řekl jsem. „Vlastně to docela dává smysl. Mému synu Metovi mohl uklouznout nějaký detail pocházející od Caesarovy osobní sítě informátorů. Nikdy bych se ale o takovou výsadní informaci nepodělil ani s Ciceronem, ani s nikým jiným.“

Tiro si povzdechl. „Přesto si s tebou, Gordiane, Cicero velice touží promluvit. Nemohl bys přijít – udělat to jako laskavost pro mne, když už ne pro něj?“

Diana přistoupila o krok blíž. „Možná bychom tam měli zajít, otče.“

„My? Ach ne, ty se mnou nepůjdeš, milá dcero. I když mě tak napadá, že bych s sebou asi měl vzít toho hromotluka, za kterého ses provdala, jako osobního strážce. Mohla bys zaběhnout pro Dava, Diano?“

„Ale tatínku –“

Jako by jí chtěly připomenout, v čem by měla spatřovat své priority, objevily se na zahradě znenadání její dvě děti. Aulus se hnal rovnou ke mně a malá Beth se batolila za ním. Přivinul jsem je oběma rukama k sobě a pak je posadil každého na jedno koleno, až jsem zasténal pod tou vahou. Beth byla ještě drobná, zato Aulus ve svých sedmi letech rostl každým dnem. Možná z něho jednou bude taky takový hromotluk jako jeho otec.

Objevila se chůva dětí s dopáleným výrazem ve zvrásněné tváři. „Omlouvám se, paní! Omlouvám se, pane! Zkrátka nemám dost rukou, abych ty dva udržela, když se rozhodnou, že poběží za dědečkem.“

„To nevadí, Makris,“ uklidňoval jsem ji. „Potřebovala bys tolik rukou, co měla hydra hlav, abys dokázala ty dva zadržet.“

Zalétl jsem pohledem k Tironovi a všiml si tesklivého výrazu v jeho obličeji. Přes všechny ty dary, které mu sudičky nadělily – dobrého pána, pak svobodu a také značnou míru prestiže a úcty jeho spoluobčanů – nedopřály mu potomky.

„Ale, otče, měli bychom přece našemu hostu nabídnout nějaké občerstvení,“ řekla Diana.

„Ranní občerstvení bude, ale postará se o ně Cicero, ne já. Přestaň hrát o čas a dojdi pro Dava.“

„Je to jen kousek cesty pěšky,“ poznamenal Tiro a zvedl se. „Venku na nás čeká můj vlastní osobní strážce. Později tě může doprovodit domů –“

„Jenže jak by potom mohl Davus podat podrobné hlášení o všem, co viděl a slyšel? Ano, dcero, vím, že sníš o tom, že budete jednoho dne pracovat společně jako tým – ty dodáš mozek, on svaly.“

Diana něco podrážděně zabručela a šla hledat manžela.

„Mohu se snad spolehnout, že nám Cicero nabídne nějaké občerstvení?“ zeptal jsem se Tirona, zatímco jsem opatrně, jedno po druhém, sundával děti z kolenou. „Mám důvod k oslavě.“

„A to jaký?“

„Vyléčil jsem se z kocoviny!“

III

Když jsme se setkali poprvé, bydlel jsem ještě na Esquilinu a Cicero poblíž Kapitolu. Abych ho mohl navštívit, musel jsem projít jak Suburou (nejdrsnější římskou čtvrtí), tak velkou částí Fora (srdcem Říma s honosnými chrámy a monumentálními veřejnými prostorami). Od té doby jsme ovšem oba vystoupali po společenském žebříčku vzhůru. Můj i jeho dům dnes stály na Palatinu, v nejexkluzivnější římské čtvrti. Byli jsme prakticky sousedé.

V jednu chvíli během naší krátké pěší cesty se mi naskytl ničím nezastřený výhled na vrcholek pahorku Kapitol na severu, korunovaný Jupiterovým chrámem, jednou z nejvelkolepějších staveb na Zemi. Na prominentním místě před chrámem stála bronzová socha. I když její rysy byly na tak velkou dálku nezřetelné, znal jsem ji dobře, protože jsem se zúčastnil jejího odhalení v den Caesarova galského triumfu. Socha, která stála na mapě světa, zaujímala vítěznou pózu a shlížela na Forum Romanum pod sebou, reprezentovala nikoli pouhého smrtelníka, ale poloboha – jak zvěstoval i nápis na podstavci, jenž vypočítával Caesarovy početné tituly a byl zakončen slovy POTOMEK VENUŠIN, POLOBŮH. Socha byla viditelná prakticky z každého kouta města.

„A kdo by se opovážil zavraždit poloboha?“ zamumlal jsem.

„Cože?“ zeptal se Tiro.

„Nic. Už zase si mluvím pro sebe. To se mi v poslední době evidentně stává dost často.“

Když jsme se přiblížili k Ciceronovu domu, spatřil jsem drsně vyhlížejícího strážného, který stál před předními dveřmi, člověka s tváří, jež by dokázala vyděsit malé děti k pláči. Můj zeť do mě šťouchl a ukázal na dalšího hlídače, který přecházel po střeše. S Davem se pozdravili drobným pokývnutím hlavy, jak to neutrální osobní strážci dělávají. Muž u vchodu pokývl Tironovi, kopl patou do dveří a ustoupil stranou. Nikdo nepronesl jediné slovo, přesto se před námi dveře otevřely v okamžiku, kdy Tiro stoupl nohou na kamenný práh. Ve vestibulu hlídkoval další strážný. Otrok, který otevřel dveře a zase je za námi zavřel, zůstal skrytý pohledům, jako by byl neviditelný.

Cicero si za ty roky vypěstoval hotovou obsesi, pokud šlo o bezpečnost. A kdo by mu to koneckonců mohl vyčítat? Na vrcholu politické kariéry se k němu štěstěna obrátila zády tak krutě, že skončil v exilu. Jeho bývalý dům na Palatinu vyhořel do základů. Nakonec senát jeho vyhnanství zrušil a uvítal ho zpátky. Přestěhoval se do jiného domu na Palatinu – načež byl donucen uprchnout z města, když Caesar překročil Rubikon a zamířil se svou armádou do Říma. Živě si vybavuji, jak jsem ho navštívil toho dne, kdy horečně balil své nejvzácnější svitky a cennosti, ztracený v oparu zoufalství. Teď byl Cicero zpátky v Římě, protože mu diktátor udělil milost, ale pochopitelně nemohl tušit, co mu přinese budoucnost, a tak se připravoval na nové zvraty osudu.

Vyšetřil jsem si chvilku, abych přelétl pohledem voskové masky Ciceronových předků ve výklencích vestibulu, které upřeně sledovaly každého, kdo tudy přicházel nebo odcházel. Byla to nevlídně vyhlížející a také nepříliš pohledná skupinka. Někteří z nich vystavovali na odiv zahnutý nos s výrůstkem ve tvaru cirzny, který získal rodině její charakteristické přízvisko.

Tiro nechal osobního strážce ve vestibulu a odvedl Dava a mne kolem mělkého bazénku do atria a pak chodbou k Ciceronově knihovně. Vešel do místnosti jako první. Cicero, který tam seděl a v rukou svíral kovový stilus a voskovou tabulku, sotva vzhlédl. Zdálo se, jako by si ani nevšiml, že jsme dovnitř vstoupili i my s Davem.

„Tirone! Díky Jupiterovi, že jsi zpátky! Bojuji s touhle pasáží už od chvíle, kdy jsi odešel. Tak pověz, co si o tom myslíš: ‚Vždyť samo slovo »Osud« je prosycené pověrčivostí a důvěřivostí starých bab. Pokud se totiž všechny věci dějí z vůle Osudu, nejsou nám k ničemu varování, abychom se měli na pozoru, jelikož to, co se má stát, se stane bez ohledu na to, co učiníme. Pokud se ale to, co se má stát, dá odvrátit, pak nic takového jako Osud neexistuje. Stejně tak nemůže existovat nic jako věštění – neboť věštění se zabývá věcmi, které se mají stát.‘ Tak. Je to dostatečně jasné?“

„Tohle chápu i já,“ ozval jsem se.

„Gordianus!“ Cicero si mě konečně všiml a obdařil mne širokým úsměvem. „A…“ Zamračil se, jak se snažil vybavit si jeho jméno. „Davus, je to tak? U Herkula, ty jsi ale urostlý mužský!“

Davus jenom zamručel, protože se mu, jako tak často, nedostávalo slov.

„Nemusíš nic říkat, zeti,“ poradil jsem mu. „Tomuhle se říká řečnická otázka a na tu není třeba odpovídat.“

Cicero se zasmál a odložil stilus i tabulku. „Takže ho zasvěcuješ do tajů řečnictví, ano? Bohužel příliš pozdě, protože to už dnes není k žádnému užitku. Prosím, jen se všichni posaďte!“ Dvojice mladých otroků vykouzlila z nejrůznějších koutů stísněného prostoru židle a pak, na signál svého pána, opustila místnost.

„Vypadá to, že máš dobrou náladu,“ poznamenal jsem s nelíčeným podivem. Když jsem ho viděl naposledy, nacházel Cicero útěchu v mladičké nevěstě, která odváděla jeho pozornost od nešťastného stavu republiky, jenže manželství skončilo rozvodem. Přibližně ve stejnou dobu ho stihla další rána, když světlo jeho života, milovaná dcera Tullia, zemřela při porodu. Dnešního březnového rána však působil z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu vesele.

„A proč ne?“ opáčil. „Jaro už je skoro tady. Copak to necítíš ve vzduchu? A konečně mám čas i prostředky dělat to, po čem jsem toužil celý svůj život: psát knihy.“

Konec ukázky

Table of Contents

Den prvý: 10. března