Alisa Lipská

DUŠIČKA

Ukážka z elektronickej knihy

Dediny s názvami, kde sa príbeh stal, na Slovensku nie sú. Ale hlavná postava v nich žila. Mala meno, no osud jej priviedol do cesty osobu, ktorá jej dala vlastnú prezývku. Zblížila sa s ňou príliš neskoro, hoci... na niečo predsa len nie neskoro. Tá poznačila jej ďalšie smerovanie.

Dievčina začína ako posluhovačka, vylepšiť jej situáciu pomôže náhoda. Neprestáva snívať o lepšom živote, no sny sú príliš ideálne a osud nekompromisný.

1

Prietrž mračien čaptavá Juraška predpovedala. Ako všetko. Plnilo sa, čo videla v snách. Nik v okolí nemal také živé sny, nik nevedel vopred, čo príde. Len ona, zošúverená, na obe nohy krivá, roky slepá, vedela. Poznala každého podľa kroku, ledva čo vstúpil do rozheganej bránky. Niekedy mu ohmatala tvár a vyjavila, čo ho čaká, niekedy ho vystrojila so slovami, aby prišiel o deň, o dva. A niekedy obišiel horšie.

Počasie vedela predpovedať podľa toho, ako ju lámalo v kostiach. Vraj aj podľa iného, ale nikomu nechcela prezradiť. Keď povedala, že bude pršať celý deň, nemýlila sa. Aj či spŕchne iba navečer, cítila. Nie vždy mala náladu vyjaviť. Nie vždy dostali gazdovia odpoveď. Hnala ich ometlom, hádzala po nich, čo jej prišlo pod ruku. Keby pri nej nežila dcéra, čo vyzerala ako Juraškina mladšia sestra a mala rovnaké bradavice po tvári, a nezastavila by ju, porozbíjala by v dome kadečo. Mali ju za podivína, vyhýbali, keď mohli, i tak predpovede od nej mámili.

Z polí sa rozliehali posledné hlasy. Ostatní včas odišli, tiahli s vozmi a úrodou k dedine.

Len Metod Krnúch poháňal paholkov a slúžky, aby nelenili a stihli vziať čo najviac úrody čím skôr. Švihal bičiskom, a keby mohol, koniec biča by pristával na ich chrbtoch. „Rýchlo! Rýchlo, čvarga! Pohynie pod ľadovcom, keď neodnesieme!“

Na krúpy bolo priskoro, no on opäť preháňal. V duchu preratúval, o koľko peňazí príde, ak všetko nestihne uskladniť. Myslel na stromy v sade i na poliach, dopredu videl, ako im veľké kvapky zbíjajú nedozberané ovocie.

Len jedna zo žien nabrala odvahu. „Veď to je nie ľadovec!“

Zdvihol pažu. „Šľahnem ti jednu?!“

Tera Kandúchová stíchla. Poznala ho dobre a jedno slovo navyše stačilo, aby hrozbu naplnil. Aj keď mu bola vzdialenou príbuznou, čo on nerátal, preňho boli najbližšími polia, role, statok, veľký dvor a čo štrngalo v peňaženke a truhličke, radšej sa k pokrvnosti ani ona nehlásila.

Paholci s nadávkami hádzali vidlami stohy na voz, žmúrili oči. Ženy radšej čušali, mysleli na vyhriatu izbicu. Sťahovali si šatky do čela a túžobne očakávali povel k odchodu.

„Ech, zlý si ty gazda, zlý, taký budeš mať aj koniec. Každému podľa zásluh, gazda. Podľa zásluh.“

Našťastie nezačul slová najstaršej slúžky Gerty. Odkedy ju mama zjednala do služby, neodišla od Krnúcha. Poznala iba cestu z jeho dvora a polí k svojmu domu. Dvadsať rokov trpela, prihliadala gazdovým príkoriam, ponižovaniu. Zato však mala niekedy väčší peniaz ako ostatní. Vedela za čo.

Juda, o dosť mladšia od Gerty, sa naklonila k o rok staršej Tere. „Veď je to posledná úroda, všetku vzal za slnka. Ovocie, čo zostalo, vojde do pár debničiek. Ponechané na kvas stihne k zime dať do sudov. Má čas riadne dozrieť, bude cukrovejšie, pálenka lepšia. Bude dobrý výnos aj bude čím kŕmiť.“

„Tak je, Judka, tak. Úrodu zobral slušnú, peňazí mu pribudne. Len jemu je stále málo.“ Tera pokyvovala hlavou. Tiež šepkala a nebola si istá, či Juda Prietinová v niekoľkonásobnom zahrmení začula všetko.

Tej sa plietli nohy, neisto stúpala po trsoch, šmýkala sa ako ostatní. „Aspoň, že nemáme ďaleko domov. Lebo nás pľuhavstvo premáča naskrz, blesky zahubia.“

Tera niekoľkýkrát pozrela k zatiahnutému nebu. „Môžu aj tak. Pred chalupou, vo dvore. Hocikde ťa môže zabiť. Čo je ti súdené, neminie ťa. Veru.“

Juda úkosom sledovala, koľko ešte treba naložiť. „Taká silná búrka, aká sa ženie, bola naposledy pred dvomi rokmi na Václava.“ Občas mrkla k dedine. Už chcela byť v teple. Náhlila ako všetci. Plavý vrkoč si schovala pod halenu na chrbte, aby nemokol. Šatku si posunula do očí, aby cípom vzadu zakrývala krk a husté vlasy.

Nik nelenil, každý chcel byť pod strechou. Na zem dopadali čoraz väčšie a hustejšie kvapky, odlamovali lupene kvetom, ktoré sa nestihli zavrieť.

Juda zastala. Vyvrátila hlavu k namosúrenému nebu, zvraštila tvár. Ťažké mraky viseli nad Diaľnou dolinou, ťahajúcou sa pomedzi kopce až pod Lukovské vrchy, obalené skálím. Šeď padala na krajinu, zahaľovala stromy aj ľudí. Mysľou sa jej premietlo neradostné detstvo i to, ako ju mama zavčasu vyhnala do služby. Ale nehnevala sa na ňu, iné nezostávalo.

Zablyslo sa, riadne zahrmelo. Znovu, bližšie. Juda sa opäť pustila do lopoty. Aj ona, aj všetci vedeli, že hrmavica po nich načahuje pazúry a čoskoro bude otriasať ich domcami. Nie dlho, no preženie sa výrazne, ostro. Veď Juraška tak prorokovala. Vietor zúrivo knísal stromy, víril lístie, hnal mraky.

Obklopovali ich polia, lesy a hmla z drobných kvapiek. Hustla, opantávala krajinu.

Dosť kôpok čnelo nad poľom. Vedeli, že ich nestihnú vziať a budú musieť prísť najmenej dvakrát. Zároveň verili, že gazda musí každú chvíľu zaveliť na odchod a oni prečkajú pod prístreškami, po ostatok prídu neskôr. Kým by za búrky nahodili poslednú kopu, dážď by ich zbil, premočil i väčšmi unavil. Lenže dokiaľ gazda nevydal povel, museli zbierať. Museli. Bez neho si nik, kto chcel mať zaplatené, nedovolil odísť.

„Tajdeme, svoloč!“ Zahrmelo im za chrbtami, keď sa jemný zvuk zmenil na vytrvalé bubnovanie, keď kvapky začali štípať na tele. „Šľuhavica hustne, lepí oči. Nebudeme pokračovať.“

Neskrývali nadšenie, blaženosťou si nahlas vydýchli.

Gazda pokynul jednému z paholkov, podal mu bič. Tľapol bližšieho koňa. Konečne sa pohli.

Rebrinák hrkotal po výmoľoch, vŕzal a vzdychal.

Bežali za vozom. Krnúch nedovolil, aby sa viezli. Aj on kráčal. Dosť mali kone čo ťahať, nesmeli im priťažovať. Vidly a hrable museli niesť pred sebou či po boku. Gazda si strhol klobúk, hlavu prekryl vrecom. Ženy zaostávali, nestačili utekať.

Juda sa potkla, zapotácala, napokon vyrovnala balans. Len na chvíľu. Znovu krivo stúpila, znovu letela nadol. Padala rovno, no v poslednej chvíli sa jej podarilo otočiť na bok. Tera s Gertou nestihli zhíknuť. Ani si nevedeli predstaviť, čo by s ňou bolo, keby spadla na hrable hrotmi otočenými dohora. Vypadli jej z rúk a čakali, či sa na ne napichne, alebo...

Minula o kúsok. Rúčka zostala pod ňou, zuby povedľa hrude. Tera pomohla Jude zdvihnúť sa. Aby gazda nezbadal. Aj za to by im nabrýzgal, nagrobianil, akoby mu z peňaženky do vlastných vreciek odsypali. Našťastie kráčal tesne za vozom, hoci inokedy najradšej na konci. A našťastie zvuk búrky prehlušil pád a Judino zanadávanie.

Opakmi dlaní si zotrela vodu z tváre. Aj tak mala zmáčané šaty, nik vpredu si nevšimne, že ich cestou vyváľala v kaluži. Aj ona slúžila u Krnúcha rok. Ako o rok staršia Tera. Za ten čas vytrpela viac príkoria ako láskavého slova. Lenže Krnúch platil lepšie ako Muranica, ešte skúpejší gazda z opačného konca dediny. V poslednej dobe sa k nej správal vľúdnejšie, aj preto sa upokojila a nádejala, že prídu lepšie časy. Zmenu si vysvetľovala tým, že sa Krnúchova žena dobre poznala s jej mamou.

Sotva Jude minulo pätnásť, keď ju zastavil na ulici. S matkou rýchlo dohodli hodinový plat a jedno jedlo denne, ak bude robota trvať dlhšie než šesť hodín. Široké ramená zdedila po otcovi a ako sa ukázalo, Metod zas dobre investoval. Zdatná a takmer nevravná Juda mu vyhovovala. Zastala viac práce ako poniektoré staršie. Navyše, päť súrodencov a otec častejšie naložený v destiláte ako pri robote, kým ho neskolil, ju donútili robiť poriadne. Len aby si gazdu nepoštvala, len aby vyplatil, čo odrobila. Musela matke prispievať; jej pár korún za posluhovanie nestačilo pre všetkých.

Predtým pomáhala so sestrou Slavenou v krajčírskej dielni. Tá tam zostala až do odchodu za oceán, kým Juda prešla ku Krnúchovi. O pár korún na týždeň dostávala viac, aj tým rodine pomohla.

Nebo sa zatiahlo ešte väčšmi. Zostalo šero.

Čochvíľa z poľa zišli na zabahnenú cestu. Museli ňou prejsť, zašpiniť si obuv riadne. Boli natoľko premáčaní, že nevnímali kaluže, neobchádzali ich, nedbali, že do nich skákali a rozprskávali vodu jeden na druhého. Hľadeli čím skôr zaliezť pod strechu. Zbehli na štrkom vysypanú cestu; aspoň sa nešmýkalo. Len čo zašli za zatáčku, uvideli prvé strechy. Zanedlho otvárali široké vráta dvora. Kone ustajnili, voz zatlačili pod strechu.

V kutici na konci stavania, pri maštali, kde si mohli zakúriť v malých kachliach, pozhadzovali vrchné šatstvo a čakali, kým uschnú. Vedeli, že celkom nestihnú a gazda bude zosielať na nich blesky, len aby nehliveli. Deň nekončil a ich čakalo ešte dosť práce. Zhodiť z voza, aspoň dvakrát ho otočiť do Diaľnej doliny, uskladniť, kone obriadiť, pripraviť zeleninu na zimu a čo gazda navymýšľa. Ak všetko nestihnú, budú pokračovať na druhý deň i na ďalší. Veľké hospodárstvo pýtalo veľa rúk, kým sa uloží na zimný spánok a bude treba vnútri perie driapať, tkať, pliesť.

Spoza malého okienka sledovali utíchajúcu prehánku. Poobedné ticho narúšalo len šušťanie dažďa, blesky ustali. Nechcelo sa im priveľmi hovoriť, nieto žartovať alebo spievať ako inokedy. Posedávali na laviciach, postávali pri ohni, len kde-tu prehodili slovo, dve. Ani o sobotnej muzike sa mi nežiadalo rozprávať.

Juda stále najbližšie k piecke, zohrievala si chrbát. Mysľou uletela za hranice dediny, zasnívala sa do šiat s volánmi, do klobúčikov, topánok s opätkami...

Gazda zostal pri kravách a sviniach, motal sa pomedzi ne. Uhládzal ich, potľapkával. Predstavoval si, koľko dajú korún. Až potom odišiel do chalupy.

Sluhov nechal samých, nekričal, nekritizoval, nehnal do práce. Aspoň chvíľu ho nepočuli. Najradšej by ho aj mesiac nevideli, no pláca za pár hodín bola nízka. A on vyplácal len toľko, koľko uznal. Prerátaval čas, strávený na hospodárstve, násobil korunami, haliermi. Podľa náročnosti. Poriadne si všetko zapisoval, každé meno malo v kolónke oproti hodiny, minúty. Poctivej práce, nie motania sa. Aj na to stihol dohliadnuť, aby nik nepostával.

Ráno a večer dojili. Dve ženy, šesť kráv. Vymedzený čas nastavil dávno. Každá mala svoju cenu. Ženy úmorne ťahali za struky, len nech kravy pustia koľko treba. V stanovenej medzi. Akoby bežali opreteky. Ak nadojili menej, ak v dlhšom čase, Metod Krnúch zapísal, strhol z odmeny. Mal spočítané, koľko minút treba dojiť, aby priniesli plnú geletku. Chystal sa kúpiť ďalšie dve kravy. Chcel ešte viac mlieka, mäsa, koží i rohoviny predávať, len aby majetok zveľadil, aby jemu pribudlo do truhlice veľa cinkavých potešení.

Bol čas obeda. Začuli buchot na dvere. Krnúch do nich kopol, aby otvorili. Vniesol dnu hrniec s hustou tekvicovou polievkou, spod pazuchy mu trčal malý bochník chleba. Gerta vzala z poličky taniere a lyžice, rozdelila každému spravodlivo. Aj chlieb, aj polievku. Chlapom dve veľké naberačky, ženám jednu a pol. Chleba nakrájala na rovnaké kúsky každému.

Hlučne vošiel do domu.

„Aj to zasraté prekliate počasie je proti mne! Do riti aj s poondiatou robotou! Do kravskej riti! Musí šľuhať ako divé práve dnes?!“

Klobúk nahnevane zavesil na roh stoličky. Zhadzoval kabaňu, košeľu, nohavice. Neunúval sa ukladať mokré šatstvo k ohňu či na stolicu za ním. Padalo na zem. Neustále klial, od jedu podupával. Rozopol gombičky pod krkom na spodnej košeli, aj ju zhodil. Vyzul baganče, nohou odsunul. Zostal v spodkoch. I tie mal zdola premočené.

„Nekľaj, nerúhaj sa.“ Ženine slová zneli ako rozkaz, no neodvážila sa vysloviť ich príliš nahlas. Pozrela na kríž nad dvermi, potom na obrázok ukrižovaného Krista v tenkom poloblúkovom ráme. Aj ona sa tak cítila. Len jej sa tŕne zabárali do každého kúska tela.

„Syna si mi mala dať! Syna! Nie ponaučenia, čo mám alebo nemám robiť!“

Sadla si pri pec, pohrúžila sa do zašívania. Na mužovi čím ďalej, tým viac prašťalo oblečenie. Popúšťala, prešívala, koľko šatstvo dovolilo. Mala stiahnuté hrdlo, ako mu povie, že nové gate, vesty, košele robotné i sviatočné, bude treba nakúpiť. Puchol. Menej robil, zato viac poháňal slúžky a paholkov.

„Rozumieš?!“

Trhlo ňou. Pustila šitie, keď priskočil.

Chytil ju pod krk. Keď priškrtene dýchala, pustil. Zdrapil ju pod ramená, zdvihol a triasol ako besný.

Zvyknutá na útoky i bitky len zažmúrila oči. Čakala nový príval faciek. Trpela a nemala sa komu posťažovať. Matka ju dala za Krnúcha, ona vymyslela pre dcéru rajský život pri Metodovi. Vraj jej pri ňom bude dobre. Má kravy, kone, prasce, kozy, hydinu, rozľahlé role, ešte väčšie polia, kusy lesov, na dvore veľa stavaní. Dva rebrináky. Čo by ešte chcela? Bude mať bohatého muža, a to je veľa. Najviac.

Matka sa pominula, nevidela, ako dobre vydala jedinú dcéru. Agneša si v najťažších chvíľach priala, aby mama zhora pozerala na všetky príkoria. Na ňu, ubiedenú dcéru. Často ju vídala v snách. Naposledy s pramienkami sĺz. Možno preto, že Agnešinými lícami sa ich preliali potoky. V tichu, v noci, aby muž nepočul, nezúril. Alebo vtedy, keď odišiel na dlhšie. I tak nemala kam ísť, domov dávno stratila. Žalovala sa iba vankúšom a svätým obrázkom.

Majetky, keďže boli susedmi, spojili. Plot odstránili, jej rodný dom Metod prerobil na stajne, sklady, šopy. Stáda rozšíril, polia prikúpil. Tie mali preňho hodnotu a neustále rozprával, že budú mať vždy. Krikom a surovosťou nadobúdal. Ani ten majetok, čo získal ženbou, nebol najmenší. Sníval, že mu raz bude patriť polovica všetkých polí v dedine.

Pustil ju, cúvol, so zlosťou dosadol na stoličku. „Preklínam Boha aj teba, jalovica!“

„Za čo? Čo také som ti spravila?!“

„Čuš, marha!“

Žlč v nej vzrástla. Načiahla ruku za seba. Ak by stála bližšie ku kredencu, schmatla by nôž, zabudnutý od krájania repy a...

Tresol do stola.

Myklo ňou, plne precitla. Oči znovu zažmúrila. Čakala ďalšiu spŕšku nadávok. Tých mal naporúdzi najviac. Pekného slova nie. Napodiv zostal ticho, len hľadel do zeme.

Napravila si golier, blúzu, sadla k práci. Ešte stále s prižmúrenými očami. Nepotrebovala vidieť obludu, čo ju denne vyciciavala. Chcela myslieť na iné, na matku, na otca i na brata. Na kamarátky, na naháňačky pri pasení husí, pletenie vencov z púpavy. Aj keď si detstvo veľmi neužila, pripomínala si pekné útržky. Bolo ich menej ako ostatných; zavčasu ju rodičia hnali do práce. Aj oni chceli zveľaďovať a zas len zveľaďovať.

Nadovšetko mala rada praženicu. Lenže matka radšej vajcia predala, Agneši podala chlieb s neviditeľnou vrstvou masti. Ak, tak z jedného jej muselo raz za čas stačiť. Pri Metodovi si mohla dopriať. Nenadával, keď kopcom naložila jemu, nezriedka i z desiatich vajec, sebe aspoň z dvoch. Viac by nestrávila. Čím ďalej, tým jej bývalo ťažšie. Aspoň dvakrát do týždňa ich spravila na cibuli so slaninou, dobre posolené, s riadnym kusom chleba. Nadrobil si ho do praženice, premiešal, ešte horúcu niesol k ústam. Vydával chrochtavé zvuky ako pri väčšine jedál. Už si zvykla a všetko sa snažila nevnímať. Len aby bol pokoj v dome.

Z obrázkov minulosti i prítomnosti ju vytrhol drsný hlas.

„Trinásť rokov mi visíš na krku ako... ako pijavica!“

Nepovedala ani slovo. Vedela, že by ho zbytočne dráždila a kolobeh slov a výčitiek by tak skoro nezastavila. Útrpne vstrebávala osud. A Metodovo vystrájanie. Čím skôr prestane, tým lepšie. Nebude dlho trvať...

„Počuješ? Syna nemám, len teba na krku. Na čo si mi? Na čo, ty oškrda?!“

V pokore zostala stáť. Nemukla. Ani majetok, ktorý sa mu sobášom o dosť rozšíril, radšej nespomínala. Beztak by vyčítal, že ho prežrala, premrhala. Nie celý, len časť, keď minula na lekárov. Musela. Prejavilo sa u nej naraz viac chorôb a ona chcela žiť. Kedysi. Časom otupela.

Pozrel do okna. „Leje menej.“

Nezakričal, no ona sa znovu strhla. V poslednej dobe vždy; jeho vety bičovali, málokedy boli pokojné. Milé už dávno nie. Poddala sa osudu celkom; len prijímala, čo nadeľoval. V duchu preklínala polia, hospodárstvo, statok, peniaze. Ani keby ich mal Metod poskytnúť na lekárov v Pešti či inde vo svete, nežiadalo sa jej ďalšieho života s ním. Nechcela sa uzdraviť, chcela už len čím skôr odísť na večnosť. Odvahu ukončiť všetko sama nenachádzala. Vrátila sa k práci, ticho prisadla k peci.

„Prečo zašívaš?“

Nechápavo vzhliadla k mužovi. Zaskočil ju. V prvom momente myslela, že chce kúpiť nové. Kým bolo z čoho povoľovať, kým mohla diery zaplátať, nekupoval. Jej ani sebe. Iba na zábavy, na slávnosti a väčšie oslavy, kde sa bolo treba ukázať, sa obliekal krajšie. Aj žene dovolil. Horká slina i slová jej zostali v hrdle.

„Pýtam sa, prečo zašívaš. Kde je Gerta? Čo nepláta ona?“

„Veď vonku.“

Načrel krčiažkom do vedra s vodou, hltavo pil. Opakom dlane si utrel cícerok z brady, srkol, sadol k stolu. Vzal posúch z predošlého dňa, odhryzol, mľaskavo žul. Prisunul si pod bradu misku s oškvarkami, nabral za plnú hrsť, hodil do úst.

Vstala, otvárala rúru s vôňou pečeného mäsa. „Naložím ti jesť?“

„Nie. Potom. Nie som hladný. Som trochu, lež dorobiť treba. Hus?“ Pohliadol k peci.

Ledva mu rozumela, rozprával medzi prežúvaním. Ráno zjedol dva hrubé krajce s masťou a cesnakom, niekoľko hrstí škvarkov. Nečudovala sa, že bol ešte zasýtený. „Hus, zemiaky zapečené s cibuľou a slaninou. Aj polievka, čo si niesol čeľadi. Oboje ty rád.“

„Potom. Nechaj v teple.“

Odišla k plátaniu.

„Kde je tá poondiata Gerta?“

„Veď bola s tebou.“

„Aha.“

„Všetkých si stiahol na pole.“

Chvíľu žuval, poprehĺtal. „Bolo treba. I tak nás lejavica zahnala. Pľuha!“

„Nedoniesli ste všetko?“

Záporne pokrútil hlavou. „Ešte veľa zostalo. Premokne, splesnie. Šľuhá ako besné. Ako besné!“ Zaťatou päsťou znovu tresol po stole.

Myklo ňou. Neznášala jeho náhle návaly zlosti a udierania do toho, čo prišlo do cesty.

Posúch odhodil, vstal, prekráčal miestnosťou. Otvoril dvere do pitvora, potom vonkajšie. Sledoval nebo. O chvíľu sa vrátil, sadol na rovnaké miesto. „Ustáva. Čochvíľa ustane. Spraceme z voza, chytíme sa ďalšej roboty.“

„Veď nemohli stihnúť uschnúť.“ Hlavou hodila smerom ku kutici, kde sa ohrievali paholci a slúžky.

„Mali sa schovať! Načo vychádzajú, keď leje? Sprostí sú a sprostí zostanú!“ Zasmial sa na vlastnom žarte. Ako neraz.

Agneša spravila grimasu. Nenávidela, keď Metod nadával na tých, čo mu pomáhali rozmnožovať majetok. A on hromžil stále. Hanlivé, zosmiešňujúce prezývky im vymýšľal, akoby bol krásavec bez jedinej chyby.

„No nie sú sprostí? Povedz, no nie sú?!“ Otočil sa k nej.

„Budem ju potrebovať neskôr. Gertu. Alebo hociktorú, čo pošleš. Môžeš hoci Dušičku, pomôže mi s...“

„Prečo ju tak voláš?“

„Podľa mamky. Veď vieš, aké mala meno za slobodna.“

„Ty si taká sprostá, že nevieš ľudí volať ako treba!“

„Viem, ale...“ Zasekla sa. Nemienila odporovať ani vysvetľovať ďalší dôvod. Nepochopil by.

„Dobre, dobre, neunúvaj sa dopovedať. Je mi jedno, čo robíš ty. Na čo ju potrebuješ? Gertu. Reku, či ju lepšie nevyužijem ja.“

„Máš na von dosť paholkov. Keď prestane liať a osušia sa, do večera snáď stihnete priviezť ostatné.“

Prikývol.

„Na mútenie, na poriadok, povlaky prať ju potrebujem. Najradšej Dušičku.“

„Neuvládzeš?“

Záporne pokrútila hlavou.

„Pošlem vyschnutú Gertu.“

„Jedno koho.“ Hodila rukou. Myseľ jej opakovala, len aby so všetkým radšej súhlasila, len aby neodporovala.

Premeral si ju odhora nadol. „Dengľavieš.“

Aj sama vedela. Nemusel pripomínať. Vnútro jej požierala horúčosť, kožu nepríjemná pliaga, no nezdôverovala sa. Odchod chcela mať čo najskôr za sebou. Nebála sa smrti. Strach mala len z umierania a z toho, že zostane na posteli a on ju bude ponižovať ešte väčšmi. „Nemôžem za to.“

„Môžeš. Rob so sebou voľačo. Hlc! Nepotrebujem, aby ma ohovárali, že si uhynula na suchoty.“ Pokročil, rozšnuroval si spodky. Kým stúpil na prvý schod do podkrovia z chodbičky krátkej i úzkej sotva na otočenie sa dvoch ľudí, vedúcej rovno z kuchyne, spustil ich na zem.

Nahý a bosý vyšiel. Otvoril dvere do najbližšej izbice, v ktorej spávali. Rázne vstúpil. Otočil sa a vrátil na chodbu. Otvoril do vedľajšej izby, nachystanej pre syna, ktorý neprichádzal, potom do ďalšej, slúžiacej ako odkladacia miestnosť a na sušenie úrody. Keď ich skontroloval pohľadom, akoby sa v nich malo niečo udiať či pohnúť bez neho, vrátil sa do spálne. Odhodil duchnu, zaklial. Ľahol si do širokej postele krížom, od pása nadol sa prikryl polovicou duchny.

Hľadel do stropu. Šušťanie dažďa vstupovalo dnu pootvoreným okienkom. Počul iba šum lístia a tichých kvapiek.

„Len čo ustane, zídem dolu a vydurím ostatných. Judu pošlem dnu k Agneši. Vlastne... radšej Gertu. Aby som Judu mohol pri robote na poli obzerať, ako naberá do krásy. Čoskoro ju opáčim. Veru, čoskoro.“

Rozprával, akoby čakal, že mu niekto prisvedčí. Judu Prietinovú si všímal čoraz väčšmi. Vedel, že mu bude zanedlho patriť. Tera mu naposledy chutila menej ako prvý raz, ako potom mnohokrát. Len ho prijímala. Necítil z nej takú vášeň, akou kypel on. A nemienil zaplatiť viac. Pár drobných jej muselo stačiť, nebude predsa rozhadzovať na dievky, čo poddajú aj za kúsok slaniny.

Juda v sebe nosila iný oheň. Spaľoval mu vnútro, opantával myseľ. Stačilo, keď videl jej biele nohy spod vyhrnutej suknice. Aj pred chvíľou, keď si ju podkasala, aby nezavadzala, aj aby ju čím najmenej zmáčala prietrž. Predstavoval si, ako na nej dychčí, ako jej objíma a trie lýtka. Chytil sa v rozkroku. „Ej, počkaj, vyobraciam ťa poriadne, uvidíš!“

O chvíľu dom ovládlo hlasné chrápanie.

Kuchyňou sa ozvalo zaklopanie.

Agneša nevstala, len zakričala. „Ďalej!“ Riadne, aby bolo počuť aj cez pitvor. Začula vrznúť predné dvere, druhé.

Do nich vstrčila hlavu Gerta. „Kde je gazda? Pršanie utíchlo, slnko páli, vysúša. Bude treba dorobiť, večer sa priblíži rýchlo. Pôjdeme už? Či máme čakať? Či ako? Sme vonku, na slnku, aby sme rýchlo uschli.“ Očami jastrila po veľkej kuchyni.

Agneša pozrela von oknom. Položila prácu, mykla hlavou k stropu. „Šiel nahor. Možno pripraviť palice na sušenie kukurice a...“ Nemohla utajiť chrapot. „Tuším, že zaspal.“

„Čo máme robiť?“

„Len choď von, začnite bez neho. Veď vy už viete, čo treba.“ Nerada sa miešala do prác posluhovačov. Im prácu zadeľoval on. Vynútil si právo rozkazovať všetkým. Len vnútri, v dome, keď Agneša požiadala, dovolil niektorej slúžke pomôcť. Vtedy na ňu ani na ne nebliakal. Práce v dome si takmer nevšímal, tie boli Agnešina záležitosť. On potreboval mať riadny obed, na raňajky teplé mlieko a hrubé krajce chleba s masťou, cesnakom alebo cibuľou. Večera musela byť rovnako sýta, inak namrzene chodil do komory a ukrajoval z klobás, zo slaniny.

Gerta prikyvovala „Dobre teda. Idem, dohodnem s chlapmi čo skôr. Aby bol gazda spokojný.“

„Už ste poschli?“

So zvraštenou tvárou záporne pokrútila hlavou. „Ani nie. Trochu.“

„Tak zostaňte pod strechou, kým gazda nepríde. Snáď kvôli tej chvíli, kým doschnete, neschudobnieme. Neschudobnie.“

„A čo robota? Musíme s ňou poponáhľať, inak...“

„Ale nie mokrí. Prechladnete.“ Nemala rada Gertu kvôli diabolským spolkom s gazdom, ale robiť bolo treba a ona bola oddaná a vždy poruke. Ostatných najímal na kratšie či nadlho, niekedy aj len na jeden deň. Podľa potreby a náročnosti roboty. Zakaždým jej nemal pre rovnaký počet žien a mužov. Niekedy využil len ženy, inokedy len mužov. Na jarné sadenie a jesenný zber každého na dlhé týždne. Uprostred sezóny brania a uskladňovania úrody by ťažko hľadali náhradu, keby Gerta ľahla. Preto ju aj Agneša šetrila.

„Veď vonku sme. Počkáme teda.“ Sklopila hlavu.

„Pošli mi Dušičku.“ Agneša vchádzala dnu, zatvárala vnútorné dvere.

Gerta odchádzala, privierala vonkajšie.

„Alebo radšej neposielaj, až keď povie...“ Oči vyvrátila k stropu. Metodovo meno sa jej nechcelo vyslovovať. Nenávidela ho. Potichu zavrela, len čo Gerta prikývla a zabuchla za sebou.

Priložila do vyhasínajúceho kozuba, zahľadela sa von oknom, na rozsiahly dvor, náradia, prístrešky. O chvíľu do neba. Odišla od okna, sadla k práci.

Miestnosťou znelo praskanie polien a tikanie nástenných hodín. Nehlučne odbili pol druhej.

Hľadela na košeľu, no ihlu do nej nezapichla. Ťažoba jej zatvorila oči, oprela chrbát. Mysľou sa jej mihlo prvé stretnutie s Metodom. To celkom prvé, začiatok spoločnej cesty, keď prišla s otcom a matkou dohodnúť ohlášky. Uhládzal si fúzy aj mastné vlasy. Vtedy mal oboje bujné. Usmieval sa, veď musel.

Pred rokmi sa Agneši trochu páčil. Keď v ňom začala matka vidieť ženícha, vek mu siahal k tridsiatke, ona mala o sedem viac. Neverila, že sa Metod do nej zamiluje, vždy ju obchádzal so zdvihnutým nosom. Aj stará preňho bola, on najradšej opačoval mladšie.

Vtedy ešte žila jeho matka. Chorľavá a stará, veď ho porodila dávno po tridsiatke. Otec sa nedožil ani synovej dospelosti. Odišiel do večnosti na vredy na nohe. Hlboko sa mu zapichol do chodidla klinec, hrdzavý, skrútený. Aj keď ho v okresnom meste v nemocnici vyrezali, noha odhnívala, ani do roka nedožil. Vyše detí nemali.

Agneša sa predvídavo obávala, že v nej Metod nenájde zaľúbenie. Nemýlila sa veľmi. Zahľadel sa. Lež nie do nej, ale do jej statku, ktorý napokon získal celý a ju považoval skôr za slúžku než za tú, ktorej pred Bohom prisahal vernosť až za hrob.

Agnešina matka zomierala pokojná. Dcéru vydala, ako najlepšie mohla. Otec odišiel na druhý breh krátko po nej. Vraj zišiel z cesty a spadol do rieky. V tú noc prišla prietrž, akú nepamätali. Veľká voda ho odniesla. Tak vraveli dedinčania, keď sa na druhý deň ani neskôr neobjavil. Naposledy ho videli kamaráti, ako kráčal pred záverečnou z krčmy popri potoku, kým oni odbočili z cesty do kopca, každý do svojho domu.

Potužený natoľko, že by sa nevyhrabal ani keby nespadlo z neba toľko vody, čo stačí na utopenie a odplavenie chlapa, spadol do potoka. Len to sa mu mohlo stať, inak by našli telo. Verili, že ho veľká voda odniesla a časom nehľadali.

Krivý, postihnutý Agnešin brat odišiel čoskoro za ním. Agneša ho našla jedno ráno bez dychu. Upil sa k smrti. Nezvládal svoj údel a nemienil sa podriadiť. Dobrovoľne odišiel. Našla pri ňom dve litrovky. Jednu celkom prázdnu, druhú od polovice. Lekár nemohol nič iné, len potvrdiť, že ho otrávil alkohol.

Destilát považovala Agneša za veľkú pliagu, a tak sa od dospievania nádejala, že si muža nájde takého, čo si k ústam nepriloží ani štamperlík. Lenže takých bolo v dedine nedostatok. Metod nepil, len príležitostne, ale žiadnou výhrou pre ňu nebol.

V priebehu dvoch rokov pochovala všetkých najbližších. Aj na smrteľnej posteli, krátko pred posledným výdychom, jej mamka nakazovala, aby zostala samodruhá. Akoby si mohla prikázať! Rada by sa dožila takého potešenia, Krnúch by možno zostal prívetivejší.

Vtedy, pred rokmi, poslala matka ku Krnúchovým dohadzovačku Kvetušu. Jednu z najväčších klebetníc, ktorá o každom vedela aj to, čo nevedel o sebe on sám. Ani sa nemusela príliš namáhať. Metod Krnúch o Agneši Lissákovej dobre vedel. Veď boli susedia. Nevidela sa mu veľmi, no vyzerala zdravá. Očakával, že mu porodí syna, možno dvoch, hoci skôr by prijal iba jedného. Aby nemusel deliť majetok.

Oženil sa, no nemienil vzdať chuti na mladé dievky. Vyberal si pekné slúžtičky. Poddajné, ktoré mali hlboko do vačku, za kus údeniny či drobný peniaz ochotné spraviť čokoľvek. Šuškali si o tom dedinčania, aj o inom, aj pravdy, aj pridané nepravdy, no jemu neprekážalo. Všetko, z čoho mal osoh, využil. Bez ohľadu na ohováranie.

Prvé roky taký nebol. Bál sa Boha, kňaza, rečí. Potom, keď mu Agneša nevedela dať dieťa a Zuza Hrnčiarová oťarchavela na prvý raz, len čo ju zbavil poctivosti, pochopil, že na vine nie je on. Od zlosti, že nemôže mať dieťa so zákonitou, poslal Zuzu k anjeličkárke. Šťastím preňho bolo, že si ju Gerta všimla; dovtípila sa, od koho čaká decko, veď ich pristihla za stodolou. Utekala za Krnúchom. Dobre zaplatil jednej i druhej. Gerte za rýchlu zvesť a za to, že mlčala a doviedla Zuzu na patričné miesta, Zuze za nenarodeného potomka. Nemala ani šestnásť, neváhala dlho, keď jej pred očami zamával veľkou bankovkou.

Aj ďalšiu poslal k babe Marge do vedľajšej dediny. Dohliadol, aby vykonala, za čo dobre zaplatil a postaral sa, aby Heda, ktorej sedemnásť ledva stihlo minúť, tiež do služby k nemu vyše neprišla. Materi pohodil pár bankoviek, aby si takú, čo sa nevie ustriehnuť, nechala. Mohli byť rady, že im obom neuštedril pár zaúch. I tak neblaho a s bolesťou na duši i na tele podaktoré končili za to, že čakali jeho dieťa.

Užíval si a reči nepotreboval. Gerte dobre platil za všímanie si slúžtičiek i zamknutie úst. Ani keď priviedol do iného stavu Kaču Mozolovú, sa nezmenil. Až posledne, keď pankharta, ako neželané a nenarodené deti nazýval, čakala Milota Jablončanyová, dlho žiadnu nechcel. Po Agneši sa driapal, dožadoval manželských povinností.

Keď raz Gerta vyzvedala, prečo míňa na potraty, prehodil, že je to stále lacnejšie, ako chodiť do mesta za predajnými ženami. Hociktorá mladá s ním šla aj za funt cibule, Gerte stačilo tiež pár drobných, keď ho upozornila, a baba Marga nebola drahá. Navždy sa zbavil decka – príťaže. Ak by sa narodilo, mohla by si naň pýtať niektorá z tých, čo ich obháňal, aj neskôr. Podobné sa stalo gazdovi Csintalovi zo susednej ulice – kŕmil tri hladné, zbytočné nemanželské krky, a to bol od Metoda chudobnejší. Tomu chcel Krnúch predísť.

Hodiny odbili druhú. Agnešou trhlo. V zamyslení pozabudla zobudiť muža. Aj keď nekázal. Z obavy, že bude zlostný, prečo ho nechala spať, odložila šitie, prešla k schodom. Nadvihla si sukňu, aby sa jej nepriplietla pod nohy, aby nezakopla a neskončila s polámanou nohou. Toho sa najviac obávala – pádu z vysokých schodov. A ona bola nízky, rokmi i Metodom ešte viac tlačená k zemi.

Kráčala sťažka a so strachom. Chrapot ustal, Metod bol napodiv ticho. Dúfala, že je hore, len drieme. Na prahu zaváhala. Vnútri bolo ticho. Vedela, že ak ho nezobudí, bude zúriť. A ak ho zobudí, tiež jej nabrýzga.

Pomaly otvorila privreté dvere, aby nevŕzali. Pristúpila k posteli, zľahka poťahala roh duchny. Ani sa nehol. Len hrudník s oblým, vytrčeným bruchom sa dvíhal a klesal. Opäť si želala vidieť ho bez života. Neverila, že by sa jej prianie splnilo. Cítila svoj skorý odchod, jeho smrť si nebude môcť užiť.

„Čo je?!“ Trhlo mu celým telom, aj bez toho, aby ho znovu potrmala.

„Neprší.“

„Koľko je časov?“

„Dve.“

Až potom pomaly vstával. So zvraštenou tvárou, akoby ho čosi bolelo.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1