Přeložil:

VLADIMÍR FUKSA

Major Dick Winters – plukovník Cole C. Kingseed:

Bratrstvo neohrožených – Velitel

Vydání druhé

Copyright © 2006 by Major Dick Winters and Brecourt Leadership Experience, Inc.

Published by arrangement with Penguin Group Inc.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1833. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Beyond Band of Brothers

vydaného nakladatelstvím Berkley Publishing Group, New York v roce 2006

Český překlad © 2006, 2014 Vladimír Fuksa

Korektor Jiří Podzimek

Přebal a vazba © 2006, 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2006, 2014 Richard Carrasco

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-863-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-905-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Major Dick Winters

Plukovník Cole C. Kingseed

BRATRSTVO NEOHROŽENÝCH

Velitel

Pro Ethel

Úvod autora

Hned na začátku musím upozornit, že tato kniha není román. Přináší skutečné příběhy, jež se udály ve druhé světové válce skutečným lidem, mužům, kterým jsem velel, a vojákům, vedle nichž jsem bojoval. Ještě dnes jsem s mnohými z nich v kontaktu, s těmi, kteří jsou po šedesáti letech naživu.

Stephen Ambrose nás ve své knize nazval „bratrstvem neohrožených“. Ale v tom, jak jsme o sebe pečovali, jak jsme se navzájem chránili, jak jsme se společně smáli i plakali, jsme si byli mnohem bližší než pokrevní bratři. Byli jsme jako dvojčata – co se přihodilo jednomu z nás, stalo se nám všem – a sdíleli jsme následky i pocity.

Když Ambrose knihu dokončil, chtěl si uklidit stůl – a byt – před další, velkou knihou, D-Day: The Climactic Battle of World War II. Jeho metoda úklidu spočívala v tom, že mi poslal obrovskou bednu se vzpomínkami lidí, kteří přispěli k napsání Band of Brothers. Můj dům se tedy stal skladištěm těchto vzpomínek. Třídění všech papírů a jejich připojování k záznamům, které jsem o mužích už měl, mi zabralo celou zimu. Ambrose je zhruba roztřídil na hromady podle kapitol, v nichž je používal, proto bylo třeba hodně čtení a pořádání, než se mi povedlo sestavit vzpomínky jednotlivých lidí.

Při jejich četbě jsem narazil na mnoho pěkných příběhů, které se kvůli nedostatku místa do knihy nedostaly. Už tehdy mě napadlo – a myslím si to i teď –, že by byla škoda, kdyby mnohé z nich zůstaly „nevypovězené“. Od vydání knihy, a zvláště po seriálu HBO Band of Brothers, který produkovali Tom Hanks a Steven Spielberg, jsem byl zaplaven dopisy plnými otázek, lidé žádali o další příběhy – mé i ostatních.

Tato kniha je jedinou možností, jak mohu vyhovět té spoustě lidí z celého světa, kteří tolik touží vědět víc. Ať čtu dopisy nebo někde přednáším, všichni volají: „Řekněte nám víc! Řekněte nám víc!“ Všem nemohu napsat, se všemi nemohu mluvit, jeden dopis však stručně shrnuje, proč jsou muži, s nimiž jsem sloužil, tak přitažliví, a také poselství, které bych rád vyslovil: „Generálové Eisenhower, Patton a Montgomery, president Roosevelt a premiér Churchill byli giganty na světové scéně. Vy a vaši muži jste pro mě ale jiní. Vy jste přišli ze stejných měst, z prostředí a míst, odkud pocházím i já. Prožívali jste stejné problémy a situace. Váš triumf se zrodil spíše z charakteru než ze schopností a nadání. Nechci tím tvrdit, že vaši muži neměli nadání a schopnosti, ale s vašimi nadáními a talenty se mohu identifikovat. Nikdy nebudu umět mluvit jako Churchill, nebudu mít takovou ctižádost jako Patton, ale mohu mít tiché odhodlání roty E. Mohu být vůdcem, mohu být loajální, mohu být dobrým druhem. Právě tyto kvality jste vy a vaši muži projevili v těch nejkrutějších podmínkách. A já je určitě mohu projevit i v normálním životě.“

Z Anglie mi napsal jiný mladík a zmínil se, že s druhou světovou válkou ho nic zvláštního nepojí. „V naší rodině nejsou žádné zajímavé válečné příběhy, nikdo z příbuzných nepadl v hrdinské akci.“ Ale jeho spojení s válkou je přesto dosti pevné, protože jednoho večera se rozplakal při sledování dokumentu o Band of Brothers We Stand Alone Together. V pokusu vyjádřit vděčnost mužům z roty E přemítal: „Jak je možné, že cítím pouto s muži, jako jste vy, které jsem nikdy nepotkal? Je to úcta k tomu, že jste nasazovali svoje životy pro nás, abychom my, mladší, mohli dnes žít v tomto světě? Je to úžas z toho, že jste dokázali žít den za dnem, vídat přátele rozstřílené nebo roztrhané, a přesto jste druhý den šli dál, ochotní čelit stejným hrůzám? Nebo možná ohromení z toho, že vy a vaši kamarádi jste se po válce dokázali vrátit do vcelku normálního života, přestože jste věděli, že se na vás dívají duchové těch, kterým byl život upřen?“

Čas se plíží a vybírá si svou daň. Stále cítím to, co válečný korespondent Ernie Pyle nazval „válečným bratrstvím“, proto chci vzdát poctu mužům, s nimiž jsem sloužil, a co nejlépe vypovědět ony „nevypovězené příběhy“. Mnohé z nich patří těm, kteří už s námi nejsou, a neznám lepší způsob jak posloužit jejich odkazu a jejich rodinám. Chtěl bych se podělit i o své osobní vzpomínky, v naději, že mé zkušenosti poslouží jako příklad vůdcům současným i těm z budoucích generací, kteří musí činit obtížná rozhodnutí a nasazovat své životy při ochraně svobody.

Vzpomínky jsou ze své podstaty velmi osobní. Voják může vzpomínat jen na to, co prožil na místě, kde bojoval. Vyprávění prostých vojáků a poddůstojníků obvykle zcela ignoruje fakt, že armáda má velitelskou hierarchii a že tato hierarchie obvykle funguje. Poddůstojníci obvykle přehlížejí, že armáda má poručíky. Občas se možná objeví zmínka o veliteli roty. Výjimečně o veliteli praporu. Ale většina vzpomínek se nikdy nezmíní o štábu praporu, pluku nebo divize. Zdá se, jako by všichni komunikovali pouze s velitelem pluku.

Při skládání svých myšlenek jsem se neustále snažil těmto sklonům vyhnout. Moje vzpomínky vycházejí z bojového deníku, který jsem si vedl, a z dopisů, které jsem z války odeslal. Faktické zmínky jsem si ověřil podle autentických operačních hlášení. Přestože mnohé z těchto vzpomínek použil i Stephen Ambrose, moje paměti obsahují hodně dosud nepublikovaných událostí. Nabízím je v upřímné naději, že vám tyto vzpomínky pomohou najít osobní mír a klid v rozbouřeném světě.

Předmluva

Odstartovali jsme podle plánu, klidně a hladce. Při těchto letech obvykle všichni spali, ale dnes v noci jsem chtěl zůstat vzhůru, abych mohl rychle myslet a jednat, avšak pilulky proti nevolnosti jako by utlumily moje vzrušení. Vojín Hogan se chvíli snažil zpívat. Pár se nás k němu přidalo, ale náš zpěv brzy zanikl v řevu motorů. Nakonec jsem se začal modlit. Byla to dlouhá, velmi upřímná modlitba, která vlastně nikdy neskončila, protože jsem přemýšlel a modlil se po zbytek letu. Když jsme dorazili ke Kanálu, otevřel se nám nádherný pohled, ale já jsem v té chvíli jeho krásu nedokázal plně ocenit.

„Za dvacet minut jdete,“ ozval se pilot, a velitel paluby otevřel dveře. Měl jsem skákat jako první, proto jsem vstal a zahákl výtažné lano, došel ke dveřím a vyhlédl ven. Před námi i vzadu jsem viděl letadla seřazená do véček, ve skupinách po devíti. Jako kdyby vyplňovala vzduch, jejich síla zahlcovala oblohu. Potom jsem se podíval dolů na Kanál a spatřil jsem působivý obraz – obrovské množství lodí všech velikostí spěchalo stejným směrem jako my – k Normandii. Lodě byly plné mužů, kteří spoléhali, že jim připravíme cestu. V tu chvíli jsem si uvědomil, že jsme rozhodující součástí největší invaze v dějinách, že poprvé vedu muže do skutečného boje. Modlil jsem se, abych toto poslání naplnil.

Minuli jsme dva ostrovy (Normanské ostrovy – Guernsey a Jersey). Všude jen voda, vyrovnaná formace, zatím žádná palba. Pak jsme doletěli nad pevninu. Stál jsem ve dveřích a viděl jsem protiletadlovou palbu, a když jsme se přiblížili k Ste. Mère-Eglise, spatřil jsem hořící velkou stodolu a také přistávací světla, která shodili značkaři. Němci osvětlovali noc reflektory a protiletadlovou palbou a piloti samozřejmě zahájili úhybné manévry. Přilétali jsme velmi rychle a velmi nízko. Tehdy jsem to ještě nevěděl, ale letadlo, v němž letěl poručík Meehan, bylo zasaženo a zřítilo se. Až na mě zahynulo celé velitelství roty E.

„Tak, hoši! Vstávat a zaháknout. Radši se připravte už teď, kdyby nás trefili.“

V 01:10 se rozsvítilo červené světlo, seskok za deset minut, všude klid. Viděl jsem nějakou protileteckou palbu – blížily se k nám modré, zelené a červené stopovky. Moje pocity se teď rozběhly na největší rychlost. Pane jo, zdálo se, že to na nás lítá nějak pomalu, ale byla to pěkná divočina. A vida, takže se do nás pustili. Vzhledem k rychlosti letadel na ně nemohou střílet přímo, posílají to před nás, ale projektily jako by se stáčely a končily za námi. Ale už se srovnali, už se to k nám blíží, je slyšet praskání, když nás granáty míjejí. A teď nám zasáhli ocas. Přímo před námi vidím naváděcí světla na místě seskoku. Ježíšikriste, už se rozsvítila zelená. Letíme 240 kilometrů za hodinu a ještě osm minut do seskoku. Dobrý, jdeme – Bill Lee![1] Tamhle letí můj nožní pytel a všechno, co s sebou mám. Hlídej si ho! Pozor! Ježíšikriste, oni mě chtějí dostat kulometem. Smyk, ještě jeden, hlavně co nejblíž k tomu pytli. Už přistál, hned vedle toho plotu. Sakra, kulomet. Tady je silnice, stromy – doufám, že je netrefím. Žuch. Nebylo to tak špatný. A rychle shodit padák.

Ležel jsem na francouzské půdě a vymotával se z padáku, každou chvíli mi nad hlavou zahvízdaly střely z kulometu a stopovky dalších mířily k letadlům a k padákům, které stále klesaly. V náporu vzduchu po opuštění letadla jsme všichni ztratili nožní pytle a s nimi většinu zbraní. Na co ty experimenty s nožními pytli, zrovna teď, když jsme to ve výcviku nikdy nezkoušeli, to jsem nedokázal pochopit. Později jsem se dozvěděl, že o nožní pytle přišli všichni v naší malé skupině z roty E. Posbírali jsme to, co se dalo najít u mrtvých parašutistů. Bohužel jsme nevěděli, jestli měli zbraně správně zastřílené, ale v té chvíli se nedalo myslet na nic jiného než na přežití.

Na okraji města (Ste. Mère-Eglise) jsem uviděl velký požár, hořelo sestřelené letadlo. V dálce duněl kostelní zvon a oznamoval kraji, že přistává výsadková pěchota. Z toho zvonění mi šel mráz po zádech. Když jsem dopadl, měl jsem jenom útočný nůž, přivázaný k botě. Než jsem se začal zbavovat padáku, zapíchl jsem nůž do země. Byl to tedy opravdu povedený vstup do války.

1 bývalý velitel 101. výsadkové divize (pozn. překl.)

ČÁST PRVNÍ

BRATRSTVO NEOHROŽENÝCH

Od těchto dob až do skonání dnů

se vzpomínat bude také nás,

nás mála neohrožených, hrstky bratří,

neb ten, kdo se mnou dnes vycedí krev,

mým bratrem bude.

William Shakespeare: Jindřich V.[2]

2 překlad Josefa Václava Sládka

1. kapitola: Začátky

Pořád mě pronásledují tváře mladých mužů, mladých parašutistů, kteří nedostali příležitost vrátit se z války domů a začít nový život. Stejně jako většina veteránů, kteří strádali v bojích, žiji v záblescích minulosti – ve vzdálených vzpomínkách. Připomínám si útok proti baterii německých děl při Dni D, dobývání Carentanu, zteč na bodáky u hráze v Nizozemsku, na zimu v Bastogne. Nepříjemné vzpomínky neustupují; každý s nimi žije, staly se jeho součástí. Každý musí se svým strachem bojovat sám. Mám svůj způsob, jakým se dívám na válku, v níž jsem bojoval, a na šest desetiletí po válce. Vojáky, kteří byli v boji zraněni, považuji za šťastlivce, protože to pro ně často znamenalo jízdenku k návratu domů. Válka už pro ně skončila. My ostatní jsme museli bojovat dál, den za dnem. A když někoho zabili, podíval jsem se na něj a doufal, že ve smrti našel mír. Nevím, jestli to pro ně bylo štěstí nebo smůla, když se z války dostali tak brzy. Mnozí zemřeli, aby jiní mohli žít. Nikdo neví proč.

Najít klid a mír je snem každého vojáka. Někomu to trvá déle než ostatním. Já jsem na vlastní kůži zjistil, že snazší je najít klid než mír. Skutečný mír musí najít každý sám v sobě. A když se mí kamarádi z války ve znepokojivém tempu přidávají k těm padlým, znovu se mi vynořují zasuté vzpomínky. Těžké doby pominuly a já se v záblescích vracím k příjemným chvílím, ke kamarádům, s nimiž mě pojil jedinečný svazek, k mužům, kteří se stali mými bratry v každém smyslu toho slova. Žiji s nimi neustále. Emoce zůstávají silné. Toto je můj příběh, vyprávěný na pozadí války, v němž vystupuje skupina těch nejlepších mužů, které jsem kdy měl potěšení znát.

Narodil jsem se 21. ledna 1918 v Pensylvánii, v okresu Lancaster, Richardu a Edith Wintersovým. V době mého narození žila rodina v New Holland, městečku nedaleko Lancasteru. Když jsem byl ještě malý, přestěhovali jsme se do města Ephrata a potom, když mi bylo osm, do Lancasteru. Z dětství si nejživěji pamatuji, že jsem se k smrti bál jít do školy a cizích lidí. Na změny prostředí jsem si konečně zvykl, když jsem chodil na nižší střední školu a začaly se u mě projevovat vůdčí schopnosti. Ředitel školy si mě oblíbil a jmenoval mě hlídkou na přechodu u školy. Myslím, že to bylo poprvé, kdy jsem mohl dát najevo schopnost vést. Ve škole jsem měl nejraději čtení a zeměpis. Byl jsem průměrný student a bavily mě středoškolské sporty, zvlášť fotbal, basketbal a zápas. Můj táta byl mistrem v Edison Electric Company. Za čtyřicet dolarů týdně se dřel, aby uživil svou rodinu a poskytl jí vše potřebné k životu. Byl to dobrý otec, často mě s sebou brával na baseballové zápasy do Filadelfie a do dalších blízkých měst. Měl jsem báječnou matku – a velmi konzervativní. Pocházela z rodiny menonitů, ale jejich víru nikdy nesdílela. Od prvního dne mě vedla k poctivosti a kázni. Nelze se divit, že matka byla v mém životě nepochybně jedním z nejvlivnějších lidí. Matka dítě nosí, pečuje o něj, učí ho kázni a učí ho úctě. Moje matka byla první člověk, kterého jsem po probuzení viděl. Mně a mé sestře Ann připravovala snídani. A byla poslední, s kým jsem se setkal večer před spaním. V mnoha ohledech by byla ideálním velitelem roty a vím jistě, že své velitelské schopnosti jsem si podvědomě utvářel podle této pozoruhodné ženy. V mládí, když jsem žil doma, mě vždy učila úctě k ženám a můj otec mi často opakoval, že když chci pít, měl bych pít doma. Já jsem si ale slíbil, že pít nebudu vůbec a že nikdy neztratím svou úctu k ženám.

Mými prvními idoly byli Babe Ruth a Milton S. Hershey, který nedávno poblíž Lancasteru zbudoval čokoládové impérium. Každý americký kluk zbožňoval Babea Rutha, nejoblíbenějšího baseballistu své éry. A Hershey nebyl jen mazaný a rozhodný podnikatel, byl také velký filantrop. Narodil se v roce 1857 na farmě v centrální Pensylvánii a věřil, že bohatství se má využívat pro blaho ostatních. Majetek vydělaný v čokoládě použil na dva velké projekty: založení města Hershey v Pensylvánii a zřízení Hersheyovy průmyslové školy pro osiřelé hochy v roce 1909. Dnes se jmenuje Škola Miltona Hersheye. V původní svěřenecké smlouvě si vyhradil, že „všichni sirotci, přijatí do školy, budou krmeni střídmou, zdraví prospěšnou stravou, budou prostě, čistě a pohodlně oblečeni a vhodně ubytováni… Hlavním cílem školy je naučit mladé muže užitečným řemeslům a povoláním, aby si mohli sami vydělávat na živobytí.“ Člověk, který zasvětí svůj život pomoci sirotkům, musí být dobrý. Hersheye jsem nesmírně obdivoval.

Vyrůstat za velké krize bylo těžké, ale okres Lancaster nabízel obyvatelům dostatek práce. Lancaster leží v srdci nizozemské části Pensylvánie a zdejší obyvatelstvo si vytvořilo pracovní etiku, která vycházela z našeho dědictví a našeho náboženského vztahu k menonitskému a amishskému prostředí. Tato pracovní etika ovlivňovala všechno a člověk se každý den snažil pracovat co nejlépe.

Střední chlapeckou školu v Lancasteru jsem vychodil v roce 1937 a zapsal jsem se na Franklinovu & Marshallovu kolej. Tam jsem konečně zapnul a studoval mnohem usilovněji než na střední škole. Na škole jsem také hodně četl – poezii, literaturu o filozofii, etice, náboženství, sociologii, psychologii a všech dalších tématech, která měla vztah k liberálnímu vzdělání. Peníze na školné jsem si vydělával sekáním trávy, v obchodu s potravinami a také prací, která možná trochu předpověděla mou budoucí kariéru u parašutistů – natíral jsem sloupy vysokého napětí Edisonových elektrických závodů. Studium, práce a neustálý nedostatek kapitálu mi nenabízely mnoho příležitostí k zábavě, zato jsem hodně času trávil se svými myšlenkami a nápady, které jsem získal při četbě. V červnu 1941 jsem na výbornou absolvoval obchodní školu a získal bakalářský titul v přírodních vědách a ekonomii.

Nechtěl jsem, aby mi slibnou podnikatelskou kariéru narušila vojenská služba, proto jsem se ihned dobrovolně přihlásil do americké armády. Podle zákona o výběrovém výcviku a službě, který nedávno přijal Kongres, byl každý muž povinen odsloužit v armádě jeden rok. Měl jsem v úmyslu odsloužit si svůj rok a tím se zbavit povinností vůči vojsku. Do armády jsem oficiálně vstoupil 25. srpna 1941. Přestože jsem měl silný smysl pro povinnost, vůbec se mi nechtělo jít do války, která právě zuřila v Evropě. Raději bych od ní byl co nejdál a doufal jsem, že Spojené státy zůstanou neutrální. Dobrovolný vstup do armády byl pouze nejsnazším způsobem, jak se vyhnout povinné službě. Byl jsem rozhodnut nikam se dobrovolně nehlásit, splnit požadované minimum a co nejdřív, až uplyne rok, se vrátit do Lancasteru. Když se blížil den mého odchodu na vojnu, řekl jsem o svém záměru čas v armádě jenom přečkat mistrovi v Edisonových závodech, bývalému vojákovi. Vyletěl na mě a slovy velmi nehledanými mi sdělil, abych se každý den co nejvíc snažil a aby se ze mě nestal ulejvák. V následujících letech jsem mu přes svého otce poslal vzkaz a poděkoval jsem mu za to, že mě srovnal.

V září už jsem byl v Camp Croft, v Jižní Karolíně, kde se odbýval základní výcvik. Vojín dostával měsíčně 21 dolarů, tedy o hodně víc, než kolik jsem vydělával před nástupem na vojnu. Vojenský život mi vyhovoval, ale mé první měsíce v U.S. Army, to byla dlouhá období nudy, přerušovaná krátkými záchvaty horlivé aktivity. Když byla většina praporu počátkem prosince přesunuta do Panamy, zůstal jsem v táboře a cvičil nové odvedence a dobrovolníky. Čtení mě pořád bavilo, ale v armádě už jsem si nemohl dopřávat luxus snění a tužeb jako v mládí. Armádě se podařilo zabrat velkou část mého čtyřiadvacetihodinového dne a každý večer jsem byl polomrtvý a mozek přestával pracovat přesně ve chvíli, kdy se ozvala večerka. Pokud se něco dělo, pak jen to, že má vojenská kariéra bezcílně ubíhala.

Můj svět se dramaticky změnil jedné kasárenské neděle, kdy se k naší jednotce dostala zpráva o japonském útoku na Pearl Harbor. O útoku jsem se poprvé dozvěděl na víkendovém opušťáku na Biltmore Estate u Ashevillu v Severní Karolíně. Moje reakce – když odeznělo počáteční leknutí – byla poněkud egoistická; uvědomil jsem si totiž, že v armádě budu déle než rok. Každému bylo jasné, že ve službě zůstaneme po celou válku a že nás dříve nebo později vyšlou na bojiště. Nikdo z nás netušil, jak válka ovlivní jeho život, ale všichni jsme měli v břiše podivný pocit z toho, že naše země byla bezdůvodně napadena. Moje povinnosti instruktora se po vstupu země do války výrazně změnily. Armáda měla jednoznačný účel a tempo v táboře se prudce zrychlilo. Důstojníci vyhlásili různá omezení, oznámili, že se ruší vánoční dovolené, začala se cenzurovat pošta. Všechno teď běželo podle válečných zákonů. Změny mi nejdřív naháněly hrůzu, ale když jsem se na ně podíval z jiné perspektivy, necítil jsem to tak zle. Čím rychleji se vypořádáme s Japonskem, tím dřív válka skončí.

Při zpětném pohledu vidím, že americká armáda byla na válku, do níž jsem měl vstoupit, totálně nepřipravená. Dva týdny po Pearl Harboru od nás výstrojní seržanti vybrali plynové masky a poslali je na západní pobřeží v očekávání možného japonského útoku na kalifornské břehy. Nemohl jsem se zbavit myšlenky, že pár bezvýznamných masek – natož výcvikových – nemůže výsledek války příliš ovlivnit. Dřív než realita války armádu zcela přetvořila, dojel jsem stopem domů, do Lancasteru, na desetidenní dovolenou u rodiny.

V polovině ledna armáda srovnala krok a rychle se měnila z mírového podniku na válečnou brannou moc. Místo sedmidenních pracovních týdnů byly zavedeny týdny šestidenní. Získal jsem možnost mnohem pozorněji sledovat důstojníky. Většina důstojníků v Camp Croft přišla přímo z výcvikového sboru pro záložní důstojníky (ROTC – Reserve Officer Training Corps), včetně velitele mé čety. On ani ostatní velitelé čet svou práci neznali. Můj pocit zmaru dosáhl nových výšin jednoho deštivého dne, když poručík přišel poučit naši četu o nové poloautomatické pušce M-1 Garand .30-06, kterou armáda právě zaváděla. Když popisoval části a obsluhu nové zbraně, držel pušku Springfield 1903, a přitom tři čtvrtě hodiny mluvil o M-1. Poručík si ani neuvědomil, že nemá M-1. Říkal jsem si, že to snad není možné, že velitel přece nemůže být tak hloupý.

Věděl jsem, že mám větší schopnosti než většina důstojníků, s nimiž jsem se setkal, a proto jsem uvažoval o možnosti vstoupit do řad důstojníků. Už dříve jsem se zajímal o školu důstojnických čekatelů (Officers Candidate School – OCS) a pak se mě velící důstojník zeptal, jestli bych neměl zájem stát se důstojníkem. Měl jsem velké štěstí, že mě vybrali, protože tehdy jsem byl jenom vojín a velitelé většinou vybírali mezi poddůstojníky – kariérními vojáky, kteří měli mnohem více zkušeností než já. Od té chvíle šlo všechno rychle. Po vyplnění přihlášky jsem proletěl další lékařskou prohlídkou a nastoupil před důstojnickou komisi. Doufal jsem, že budu mít pár hodin času na přípravu k pohovoru, ale řekli mi, že se mám hlásit ještě ten den odpoledne. Snažil jsem se působit co možná sebejistě a patrně jsem uspěl, protože jsem dostal rozkaz nastoupit do třítýdenního přípravného kursu pro důstojnické čekatele v Camp Croft.

Konkurence v kursu byla náročná a musel jsem se hodně snažit, abych uspěl, neboť skoro všichni frekventanti kursu byli nejméně seržanti, zatímco já pouhý desátník. Když jsem se srovnával s těmi protřelými poddůstojníky, cítil jsem se jako kůzle mezi vlky. Ale to, co mi chybělo na zkušenostech, jsem doháněl studiem. Proti ostatním důstojnickým čekatelům jsem měl jednu výhodu – vyšší vzdělání – a velmi dobře jsem chápal význam studia a domácí přípravy.

Obsah kursu byl velmi široký. Během prvních dnů vedli obsažné přednášky ředitelé školy zpravodajské, spojařské a těžkých zbraní. Na konci třetího týdne jsme už měli podrobný přehled o všech aspektech činností armády. Vše v přípravném kursu mě velmi bavilo a vychutnával jsem si příležitost získat další výcvik, než se budu hlásit ve Fort Benning v Georgii. Kurs jsem za usilovné práce ukončil a získal výtečné hodnocení. Už zbývalo jen dozvědět se, ke které skupině OCS budu přidělen. Než přišel definitivní rozkaz, zůstal jsem v Camp Croft.

Při čekání na nové zařazení jsem krátce uvažoval o nabídce k přesunu do Fort Knox v Kentucky, k OCS obrněných sborů. Nabízela se mi možnost ukončit napětí a rychle pokračovat, mohl bych odjet během několika dnů. Po usilovném přemýšlení a žádostech o radu u ostatních důstojníků jsem však na jejich rady nedal a rozhodl se zůstat u pěchoty. Měl jsem za sebou už sedm měsíců služby u pozemního vojska, a třináct týdnů ve Fort Benning mi mohlo dát další, důkladnou průpravu, se kterou budu moci dál hrdě pokračovat. K obrněnému sboru bych nastoupil bez zkušeností a bůh mě zatrať, kdybych se chtěl stát důstojníkem – a nechtěl být přitom důstojníkem dobrým. 6. dubna jsem se dozvěděl, že opustím Camp Croft a přidám se ke skupině, která začíná hned druhý den.

Fort Benning leží mezi červenými kopci u města Columbus v Georgii. Je to pitoreskní vojenské zařízení. Benning byl starý armádní tábor s moderním vybavením. Široké ulice byly lemovány stromy a v cihlových kasárnách byl moderní nábytek a studovny. Důstojničtí čekatelé se ubytovali v dřevěných barácích, tak jako v Croftu, ale panovala tam větší čistota, než na jakou jsem byl zvyklý. Jídla jsme nedostávali nadbytek, ale mělo jisté kvality; bylo vlastně skoro tak dobré jako domácí.

Materiál, používaný v kursu, byl úplný a nejlepší možný. Pokaždé, když jsem se ohlédl, jel někde tank, někdo skákal z letadla nebo z cvičné věže, postavené pro parašutistické oddíly. Právě parašutisté, kteří se cupitavým parašutistickým během přesouvali po Fort Benningu, na mě zvlášť zapůsobili. Kadence jejich kroků ukazovala na jednotku s vysokou morálkou a entuziasmem.

Během několika dnů, kdy jsem se rozhlížel, mě napadlo, že se zeptám rodičů, jestli by jim nevadilo, kdybych se po získání hodnosti dal k parašutistům. Když jsem svoje úmysly konečně oznámil, odpovědí mi bylo rozhodné veto a pak mnoho dalších od přátel a sousedů. Na rady svých rodičů jsem obvykle dal, ale tentokrát jsem chtěl věřit svému vlastnímu úsudku. Čím déle jsem se na parašutisty díval, tím víc jsem toužil stát se jedním z nich, hned co ukončím OCS. Všechny jednotky, které jsem ve Fort Benning viděl, působily skvěle a fyzicky dokonale. Po desetiměsíčním pěchotním výcviku jsem si uvědomoval, že mé přežití závisí na mužích kolem mě. Parašutisté vypadali tak, jak se vždycky maluje skupina vojáků: tvrdí, štíhlí, opálení a houževnatí. Když šli po ulici, působili jako hrdá a nafoukaná parta, dávali najevo tolerantní opovržení každým, kdo nebyl parašutista. Proto jsem si vzal do hlavy, že chci spolupracovat s muži takového kalibru. Parašutisté byli nejlepší vojáci v pěchotní škole a já jsem chtěl patřit k nejlepším, ne k těm budižkničemům, které jsem často vídal v táboře.

Krom toho mě lákal fyzický trénink: hodně běhání, pět mil před snídaní a pak všude poklusem, po celý den. Jediné, co mě brzdilo, bylo plavání. V tom jsem žádný mistr nebyl a pro vstup k parašutistům to byla podmínka. Dalším lákadlem byl plat podporučíka u parašutistů – 268 dolarů měsíčně, což by nebylo špatné, kdyby to vydrželo. Ale napřed mě museli přijmout, protože všichni parašutisté byli dobrovolníci a do své elity si je letectvo vybíralo. Říkal jsem si, že právě proto jsou tak zatraceně dobří. Pokud bych byl k parašutistům přijat, znamenalo by to další měsíc ve Fort Benning a pak vyšší školu pro parašutistické důstojníky.

Kurs pro důstojnické čekatele byl fyzicky i duševně náročný, ale ne tolik, jako jsem očekával. Škola pro důstojnické čekatele, to byl v roce 1942 základní kurs. Jeho koncepci stanovil náčelník generálního štábu pozemní armády, generál George C. Marshall, a zaváděl ji brigádní generál Omar N. Bradley, velitel pěchotní školy. Důstojničtí čekatelé chodili na přednášky a vykonávali polní cvičení šest dnů v týdnu, v sobotu odpoledne a v neděli měli volno. Přednášky se soustředily na základy velení v boji a znalost zbraňových systémů, pěchotní taktiku a všeobecná vojenská témata. Po běžném výcvikovém dnu jsme každý večer ještě v průměru dvě hodiny studovali. Po několika týdnech byl kádr podroben hodnocení s cílem určit, z kterých čekatelů se pravděpodobně stanou nejlepší důstojníci, a obyčejný voják přitom kupodivu překonal mnohem zkušenější poddůstojníky.

Jednou ze zvláštností OCS byly velmi přísné požadavky na dodržování předpisů. Během téměř osmi měsíců v Camp Croft jsem ani jednou nebyl při denních inspekcích plísněn za přestupky. V dubnu mi však byly vytknuty dva drobné nedostatky při prohlídce kasáren. To ale bylo slušné, v porovnání s průměrným čekatelem, jenž byl kárán v průměru skoro jednou denně. Boty jsme museli mít v naprosto přesné pozici, uniformy na věšácích rozmístěné v rovnoměrných vzdálenostech a deky založené na sedm palců místo šesti. Velitelé při každé inspekci používali pravítka. Na cvičišti nás den co den fyzicky ničili a každý večer jsme museli studovat jako šílení. Nenastoupení do formace končilo vyloučením z kursu. Doprava do Columbusu a zpět byla tak nedostatečná, že jsem tři měsíce raději zůstával v kasárnách a učil se, občas zašel do kina nebo na zmrzlinu.

V přednáškách se probíraly myriády vojenských témat, od ukázek funkce zbraní po demonstraci účinků palby na opevnění s použitím tanků a nákladních aut. Každý týden nám důstojníci a poddůstojníci říkali, že následující týden bude nejnáročnější, a obvykle mluvili pravdu. Po dvou týdnech nás čekala údajně nejtěžší zkouška za celou dobu ve Fort Benningu. Tématem bylo čtení map, ale po vysoké škole mi to celé připadalo jako test s možnostmi odpovědí ano-ne. Samotné studium mě nijak neznervózňovalo, učil jsem se pro vlastní uspokojení. Vzdálenosti i doba trvání pochodů se prodlužovaly a mnohem víc času jsme trávili v poli a na střelnicích. Zaujala mě palebná ukázka, při níž byla vedena kulometná palba přes hlavy vlastních jednotek s cílem zasáhnout nepřítele. Také jsme se naučili mířit na jeden cíl a zasáhnout jiný; účelem tohoto postupu je zasažení primárního cíle i navzdory kouřové cloně, která jej měla krýt. Dva týdny před ukončením kursu jsme dokončili výuku zbraňových systémů, ale mně to nevadilo, protože jsem už nemusel myslet na zarážky, vačky, táhla a mechanismy, využívající tlaku plynů nebo zpětného rázu.

Po dlouhé době na střelnicích jsme zahájili taktický výcvik, který mě velmi bavil, protože jsem mohl zase znovu používat hlavu. Při řešení jednoho taktického úkolu jsme spatřili prapor, útočící na čáru řeky, kde právě ženisté stavěli pěší lávku, most pro vozidla a přívoz, a to pod palbou, kouřovou clonou a palbou z letadel. Při zpětném pohledu jsem charakterizoval kurs jako třináctitýdenní maraton georgijskými bažinami. Když se kurs blížil ke konci, stále jsem toužil dát se k parašutistům, a čím víc jsem se dozvídal o pěchotě, tím víc jsem byl přesvědčen, že u ní nechci zůstat. Po Fort Benningu obíhaly zprávy, že 50 procent pěšáků umírá buď na nemoci, způsobené životem ve špíně, nebo padnou na frontové linii. Po bezprostředních zkušenostech s životem pěšáka jsem usoudil, že zůstat bačkorářem by bylo šílené.

V OCS mě zaujal jeden z čekatelů. Lewis Nixon pocházel z privilegované a bohaté rodiny. Narodil se 30. září 1918, byl vnukem posledního muže, který sám, jako jednotlivec, zkonstruoval válečnou loď. „Nix“ vystudoval Yale a Massachusettský technologický institut a byl mnohem vzdělanější než většina ostatních účastníků kursu. Procestoval svět a pak se vrátil do rodinné firmy Nixon Nitration Works, podniku, který produkoval nitrocelulózu k výrobě per a tužek, hracích karet a brýlových rámečků. Nixon vstoupil do armády ve Fort Dix v New Jersey a základní výcvik ukončil v Camp Croft. Hodně pil a byl to svobodný duch. Bavil ho divoký život a zábavy. Zvnějšku i povahou nebyli dva lidé víc odlišní než Nixon a já. Já jsem byl zapřisáhlý abstinent a nikdy jsem neklel. Před nočním životem v georgijském Columbusu nebo v sousedním Phoenix City v Alabamě jsem dával přednost klidnému večeru v kasárnách. Navzdory rozdílům v životním stylu jsem vycítil, že sdílíme podobné postoje a názory na život. Uměl jsem Nixovi porozumět a pomáhal mu, aby porozuměl mně stejně jako sobě. Naše přátelství se přirozeně vyvíjelo a brzy se stal mým nejlepším přítelem. Lewis Nixon byl nejlepším polním velitelem, pod jakým jsem v boji sloužil. Byl naprosto spolehlivý a zcela nebojácný.

Když se blížil konec kursu, uvědomil jsem si, že vyhlídka na závěr této fáze mé kariéry mě příliš netěší. Pocítil jsem snad největší sklíčenost od své poslední dovolené. Tentokrát se na ní podílela nevědomost o tom, kde nebo jaké bude moje příští pověření, a jestli vůbec ještě nějakou dovolenou dostanu. Kdyby mě vzali k parašutistům, rozkaz k nástupu bych dostal hned druhý den po ukončení kursu. Kdybych přijat nebyl, musel bych nastoupit k pěchotě, což by znamenalo žádné volno a potom ihned přesun na bojiště. Tahle nejistota mě ničila.

Naše skupina OCS absolvovala 2. července 1942. Kurs jsem celkově považoval za dosti snadný, a přestože se o žádné prázdniny nejednalo, s touto zkušeností jsem byl spokojen. Vstupovali jsme mezi vyvolené, do zvláštní společenské třídy uvnitř armády. Získali jsme úctu a autoritu. To bylo snem každého vojína ode dne, kdy vstoupil do armády, a my jsme byli už jen krůček od uskutečnění tohoto snu. Začali jsme se víc zajímat o maličkosti, například o nové uniformy. Elegantní důstojnické stejnokroje přišly během několika dnů a v našich kasárnách to vypadalo jako na módní přehlídce – muži se předváděli, blýskali výložkami, odznaky a úsměvy. Nikoho nezajímalo, že za tři dny někteří z nás půjdou do boje. Řekl jsem si, že tak to má být, že budu žít a nechám žít. Občas ale bylo přece jen složité přesvědčit sám sebe, že teď jsem důstojník.

Po absolvování kursu jsem byl se ctí propuštěn z Armády Spojených států a dán k dispozici vládě, abych byl formálně jmenován podporučíkem. Po obědě v důstojnickém klubu jsme si mohli jít po svých, ale někteří z nás už měli další pověření. Nixon byl povolán ke službě ve Fort Ord v Kalifornii a stal se členem tamější jednotky vojenské policie. U parašutistů zrovna nebylo volné místo, proto jsem se vrátil do Camp Croft k výcviku dalšího kontingentu, který právě nastoupil. Jako důstojník jsem ale v Croftu dlouho nevydržel: asi po pěti týdnech, abych byl přesný, jsem dostal rozkaz k nástupu do 506. pluku výsadkové pěchoty v Camp Toombs v Georgii. Camp Croft se mi nejdřív nechtělo opustit, svou starou jednotku, s níž jsem se dobře znal, ani novou rotu, k níž jsem byl nedávno přidělen. V naší četě byli stále čtyři vojáci od nás, mezi nimi jeden, s nímž jsem chodil na vysokou a na střední jsme spolu zápasili. Ani jeden z nás do našeho vztahu rozdíly v hodnosti nepouštěl. Ostatní důstojníci na mé vztahy s mužstvem hleděli s nelibostí, ale to mi nijak nevadilo. Na své četě jsem usilovně pracoval a do mého odjezdu na střelnici všichni – až na dva – prošli. Než jsem opustil Croft, příslušníci čety mi jako výraz svého uznání darovali soupravu psacích potřeb. Pak jsem odjel z tábora, na nějž mi zůstalo mnoho příjemných vzpomínek.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Úvod autora

Předmluva

ČÁST PRVNÍ

BRATRSTVO NEOHROŽENÝCH

1. kapitola: Začátky