Kazuo Ishiguro

NEVER LET ME GO

Copyright © 2005 by Kazuo Ishiguro

All rights reserved.

Translation © 2018 by Vladislav Gális

Jacket design © 2018 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6358-1

Venujem Lorne a Naomi

ANGLICKO

koniec 90. rokov 20. storočia

PRVÁ ČASŤ

PRVÁ KAPITOLA

Volám sa Kathy H. Mám tridsaťjeden rokov a už vyše jedenásť z nich som opatrovateľkou. Viem, zdá sa to dosť dlho, a to ešte chcú, aby som pokračovala ďalších osem mesiacov, do konca tohto roka. Dohromady to bude takmer presne dvanásť rokov. Jasné, viem, že taký dlhý čas nevyplýva nutne z toho, že by ma považovali za vynikajúcu opatrovateľku. Niektorí veľmi dobrí opatrovatelia museli prestať už po dvoch alebo troch rokoch. A viem najmenej o jednom, ktorý to robil celých štrnásť rokov, aj keď len zbytočne zaberal miesto. Takže to neberte ako samochválu. Na druhej strane, presne viem, že s mojou prácou sú spokojní, a ja som v podstate tiež. Moji darcovia to napokon vždy zvládli oveľa lepšie, ako sa od nich očakávalo. Zotavili sa za pozoruhodne krátky čas a prakticky žiadneho z nich neohodnotili ako „rozrušeného“ ani pred štvrtým darovaním. Okej, teraz sa možno trochu chvastám. Ale pre mňa je veľmi dôležité, že viem dobre vykonávať svoju prácu, a najmä mi záleží na tom, aby moji darcovia zostali v kolónke „pokojní“. Vypestovala som si akýsi inštinkt na darcov. Viem, kedy mám s nimi byť a utešovať ich a kedy im dopriať súkromie, kedy pozorne počúvať všetko, čo hovoria, a kedy radšej pokrčiť plecami a odporučiť im, aby sa spamätali.

Nerobím si však žiadne veľké zásluhy. Poznám opatrovateľov, takých, ktorí to robia teraz, čo sú rovnako dobrí a ani im to nikto poriadne neuzná. Ak k nim patríte, chápem, že mi môžete zazlievať napríklad garsónku, auto, že si môžem vybrať, o koho sa budem starať. Navyše som z Hailshamu – a to úplne stačí, aby sa niektorí ľudia naježili. Kathy H., hovoria, tá si môže vyberať a vždy si vyberie svojich ľudí, z Hailshamu alebo z podobného luxusu. Nečudo, že má super výsledky. Počúvam to dosť často, takže nepochybujem, že vy to počúvate ešte častejšie, a možno na tom aj niečo bude. No nie som prvá, ktorá si môže vyberať, a pochybujem, že som posledná. Tak či onak, mojimi rukami prešlo dosť darcov, ktorí pochádzali z najrôznejších typov prostredia. Nezabúdajte, že keď skončím, budem mať za sebou dvanásť rokov praxe a vyberať si mi dovolili až posledných šesť.

A prečo by mi to nedovolili? Opatrovatelia nie sú stroje. Pre každého darcu sa snažíte spraviť všetko možné aj nemožné, ale v konečnom dôsledku vás to uťahá. Nemáte bezodnú zásobu trpezlivosti a energie. Takže je jasné, že keď dostanete na výber, vyberiete si darcu z rovnakého cesta. Je to prirodzené. V nijakom prípade by som nebola mohla pracovať tak dlho, ako sa mi to podarilo, keby som čo i len na okamih stratila cit pre svojich darcov. A keby som si vôbec nezačala vyberať, ako by som sa po toľkých rokoch znovu zblížila s Ruth a Tommym?

Samozrejme, dnes si už pamätám čoraz menej darcov, takže v skutočnosti som si až toľko nevyberala. Ako vravím, práca je ťažšia, keď nemáte so svojím darcom hlbšie puto, a hoci mi bude opatrovateľstvo chýbať, mám pocit, že je celkom správne koncom roka prestať.

Ruth bola čírou náhodou len asi tretia alebo štvrtá darkyňa, ktorú som si mohla sama vybrať. Vtedy už mala pridelenú opatrovateľku a ja si spomínam, že som musela nabrať odvahu. Ale napokon som to zvládla, a keď som ju znovu uvidela, v tej zotavovni v Doveri, naše spory síce nezmizli, ale rozhodne neboli také dôležité ako ostatné veci: napríklad ako to, že sme vyrástli spolu v Hailshame, že sme poznali a pamätali si veci, ktoré sú iným neznáme. Myslím, že odvtedy som si už aktívne vyhľadávala medzi darcami ľudí zo svojej minulosti, a vždy keď sa dalo, ľudí z Hailshamu.

Za tie roky som mala aj obdobia, keď som sa pokúšala odsunúť Hailsham do úzadia, keď som si hovorila, že by som sa nemala toľko zaoberať tým, čo bolo. Lenže potom prišiel okamih, keď som tomu prestala odolávať. Súviselo to s jedným konkrétnym darcom, ktorého som mala, keď som robila opatrovateľku tretí rok, nedopadlo to dobre a on určite vedel, že neprežije. Už sotva dýchal, ale zadíval sa na mňa a povedal: „Hailsham. Stavím sa, že tam bolo krásne.“ Potom na druhý deň ráno, keď som s ním nadviazala rozhovor, aby na to všetko nemusel myslieť, a opýtala som sa ho, kde vyrástol on, spomenul nejaké miesto v Dorsete a jeho fľakatá tvár sa stiahla do grimasy, akú som uňho predtým nevidela. Vtedy som si uvedomila, ako zúfalo sa k tomu nechce vracať. Namiesto toho chcel počúvať o Hailshame.

Tak som mu tých nasledujúcich päť či šesť dní porozprávala všetko, na čo sa pýtal, a on tam ležal, pripojený k hadičkám, občas sa nežne usmial. Pýtal sa ma na podstatné veci aj na maličkosti. Na našich strážcov, na debničky, ktoré mal každý z nás pod posteľou, na futbal, na softbal, na chodník, ktorým sa dalo prejsť okolo celej hlavnej budovy, okolo všetkých výklenkov a kútov, na jazierko s kačicami, na stravu, na výhľad, ktorý sme mávali počas hmlistých rán z triedy, kde sa učila výtvarná výchova. Občas som mu niečo musela stále opakovať; spomenula som mu niečo len deň predtým, a on sa na to pýtal, akoby som o tom nikdy nehovorila. „Mali ste tam aj športový pavilón?“ „Ktorý strážca ti bol najsympatickejší?“ Spočiatku som to pripisovala liekom, ale potom som si uvedomila, že myseľ má celkom čistú. On nechcel o Hailshame iba počúvať, on si ho chcel zapamätať, ako keby to bolo jeho vlastné detstvo. Vedel, že má blízko ku koncu, a tak robil toto: nútil ma, aby som mu všetko opisovala, nech sa mu to naozaj vryje do pamäti, s nádejou, že počas tých bezsenných nocí, pod vplyvom liekov, bolesti a vyčerpania, sa rozplynie hranica medzi mojimi a jeho spomienkami. Vtedy som prvý raz pochopila, skutočne pochopila, aké sme mali šťastie – Tommy, Ruth, ja aj všetci ostatní.

Keď teraz chodím autom po krajine, často zazriem niečo, čo mi pripomenie Hailsham. Napríklad prejdem popri lúke zahalenej hmlou alebo schádzam do údolia a zazriem v diaľke časť veľkého domu, stačí mi dokonca aj konkrétne usporiadanie topoľov na stráni a pomyslím si: „Možno je to už ono! Našla som ho! Toto je Hailsham!“ Potom pochopím, že je to nemožné, a veziem sa ďalej, myšlienky mi plynú inam. Predovšetkým tie pavilóny. Tie vídam po celej krajine, stoja na opačnom konci ihriska ako biele prefabrikované budovy s radmi okien umiestnenými neprirodzene vysoko, takmer až pod strechou. Myslím, že v päťdesiatych a šesťdesiatych rokoch ich postavili veľmi veľa, pravdepodobne vtedy vznikol aj ten náš. Ak sa popri takom pavilóne veziem, obzerám sa za ním, kým len môžem, a jedného dňa takto určite nabúram, ale aj tak to robím. Nedávno som sa viezla cez Worcestershire, ocitla som sa na mieste, kde nič nebolo, a uvidela som kriketové ihrisko také podobné nášmu v Hailshame, že som normálne zvrtla auto a vrátila som sa tam ešte raz pozrieť.

Náš športový pavilón sme milovali, možno preto, lebo nám pripomínal milé malé chalúpky, ktoré v čase, keď sme boli deti, bývali v obrázkových knižkách. Pamätám si, ako sme ešte na prvom stupni prosili strážcov, aby nás na ďalšiu hodinu nevzali do bežnej triedy, ale do tohto pavilónu. Potom, keď sme už boli v druhom ročníku na druhom stupni – dvanásť-, takmer trinásťroční –, chodili sme sa do pavilónu schovávať s najlepšími kamarátmi, keď sme chceli uniknúť pred tým ostatným z Hailshamu.

Pavilón bol dosť veľký, zmestili sa tam naraz dve osobitné skupiny bez toho, aby jedna druhú vyrušovali – v lete sa tretia skupina mohla zdržiavať na verande. Lenže s kamarátmi ste vždy chceli mať ten priestor pre seba, takže často prepukli naťahovačky a škriepky. Strážcovia nám prízvukovali, aby sme to riešili civilizovane, ale kto chcel mať šancu získať pavilón počas prestávky alebo voľnej hodiny, potreboval vo svojej skupine silných jedincov. Ani ja som nebola žiadna chuderka, ale myslím, že dnu sme sa dostali tak často najmä vďaka Ruth.

Zvyčajne sme sa rozložili na stoličky a lavičky – bolo nás päť alebo aj šesť, ak prišla Jenny B. Rozprúdil sa rozhovor, aký sa mohol odohrať len vtedy, keď ste sa skrývali v pavilóne; napríklad sme sa bavili o niečom, čo nám robilo starosti, alebo sme sa napokon váľali od smiechu alebo sme sa zúrivo pohádali. Väčšinou to bol spôsob, ako na chvíľu s najbližšími priateľmi vypustiť paru.

V to konkrétne popoludnie, na ktoré teraz myslím, sme stáli na stoličkách a lavičkách rozostavených okolo vysokých okien. Tak sme dobre videli na severné ihrisko, kde sa zišlo zo desať chlapcov, z našej triedy aj o rok starších, 0 aby si zahrali futbal. Jasne svietilo slnko, ale predtým zrejme pršalo, lebo si pamätám, ako sa zablatená tráva ligotala v slnečných lúčoch.

Niekto povedal, že by sme sa mali dívať menej nápadne, ale vlastne sme sa takmer nehýbali. Potom sa ozvala Ruth:

„Nič netuší. Len sa naňho pozrite. Fakt nič netuší.“

Keď to povedala, pozrela som sa na ňu a hľadala som známky nesúhlasu s tým, čo sa chalani chystali urobiť Tommymu. Lenže Ruth sa vzápätí zasmiala a dodala:

„Somár!“

A došlo mi, že Ruth aj ostatné berú to, čo sa chalani rozhodli spraviť, ako niečo od nás vzdialené: vôbec v tom nefigurovala otázka, či s tým súhlasíme, alebo nie. Nezhromaždili sme sa pri oknách práve v tej chvíli preto, že by sme sa tešili, ako Tommyho znovu ponížia, ale len preto, lebo sme sa dopočuli o tomto najnovšom sprisahaní a boli sme trochu zvedavé, ako sa odohrá. V tom období nás to, čo chalani robievali medzi sebou, oveľa hlbšie ani nezasiahlo. Ruth aj ostatné baby to brali s odstupom a je dosť možné, že som to tak brala aj ja.

Alebo si to možno zle pamätám. Možno už vtedy, keď som videla Tommyho utekať po ihrisku, na tvári netajená radosť, že ho znovu prijímajú do kŕdľa, že si zahrá hru, v ktorej tak vyniká, ma trochu pichla bolesť. S určitosťou viem, že som si všimla, že Tommy má na sebe bledomodrú polokošeľu, ktorú si kúpil mesiac predtým na trhu – tú, na ktorú bol taký hrdý. A pomyslela som si: Je ozaj hlúpy, že v nej chce hrať futbal. Zničí si ju a bude mu to ľúto.Nahlas som povedala: „Tommy má na sebe to svoje tričko. Tú svoju obľúbenú polokošeľu.“

Myslím, že ma nikto nepočul, lebo sa všetky smiali na Laure, našej zabávačke. Tá napodobňovala každý jeden výraz, ktorý sa postupne objavil na Tommyho tvári, keď utekal, mával, vykrikoval, útočil. Ostatní chlapci sa pohybovali po ihrisku náročky spomalene, ako to robievali pri rozcvičke, ale Tommy šiel od radosti na plný plyn. Povedala som, tentoraz hlasnejšie: „Ak si zničí to tričko, bude hotový.“ Tentoraz ma Ruth počula, ale asi si myslela, že len žartujem, lebo sa neveľmi srdečne rozosmiala a po chvíli zakontrovala vlastným komentárom.

Potom si chlapci prestali kopať loptu a zostali stáť v hlúčiku v blate, hrudníky sa im pomaly dvíhali a klesali, ako čakali na výber hráčov do tímov. Dvaja kapitáni, ktorí sa z hlúčika vynorili, boli z vyššieho ročníka, ale všetci vedeli, že Tommy je v tom roku zďaleka najlepší hráč. Hodili si mincou, kto bude vyberať prvý, a víťaz sa zadíval na skupinku.

„Aha ho,“ povedal ktosi za mnou. „On je úplne presvedčený, že ho vyberú ako prvého. Len sa naňho dívajte!“

Na Tommym bolo v tej chvíli naozaj čosi komické, čosi, čo vás vyprovokovalo k myšlienke, že ak je až taký tupý, tak si to, čo ho čaká, zaslúži. Ostatní chlapci predstierali, že výber ignorujú, tvárili sa, že im je jedno, kedy si ich kapitán zavolá. Niektorí sa spolu ticho rozprávali, iní si zaväzovali šnúrky, ďalší si len pozerali na nohy a dupotali v blate. Zato Tommy upieral zrak na chalana z vyššieho ročníka tak odhodlane, akoby už zaznelo jeho meno.

Laura pokračovala v predstavení počas celého výberu hráčov, napodobňovala všetky rozličné výrazy, ktoré sa mihli na Tommyho tvári: veselé nadšenie na začiatku, zmätené obavy, keď už vybrali štyroch hráčov a jeho stále nie, urážku a paniku, keď mu zaplo, čo sa skutočne deje. Ja som sa však neobzerala na Lauru, lebo som pozorovala Tommyho; o tom, čo robila, som vedela len vďaka tomu, že ostatné dievčatá sa smiali a povzbudzovali ju. Potom, keď Tommy zostal stáť ako kôl v plote a ostatní chalani sa začali uškŕňať, počula som Ruth:

„Už je to tu. Moment. Sedem sekúnd. Sedem, šesť, päť…“ Ďalej sa nedostala. Tommy spustil hurónsky rev a chalani, ktorí sa už nahlas smiali, sa rozbehli k južnému ihrisku. Tommy sa pustil za nimi – ťažko povedať, či mu inštinkt našepkal, aby ich od zlosti ponaháňal, alebo spanikáril, že ho tam nechajú. Tak či tak, onedlho zabrzdil a už len stál, gánil na nich, celý červený. Potom ich zahrnul krikom, vreskom, nezmyselnou zmesou kliatob a nadávok.

Nebol to Tommyho prvý záchvat zlosti, videli sme ich už dosť, tak sme zliezli zo stoličiek a rozložili sme sa v miestnosti. Skúsili sme začať rozhovor o niečom inom, ale v pozadí stále vykrikoval Tommy, a hoci sme spočiatku len prevracali oči a snažili sa ho ignorovať, napokon – pravdepodobne dobrých desať minút po tom, čo sme sa od nich vzdialili – sme sa vrátili k oknám.

Ostatní chalani už boli celkom mimo dohľadu a Tommy sa už svoju tirádu ani nepokúšal namieriť konkrétnym smerom. Len zúril, švihal rukami, ukazoval na oblohu, na vietor, na najbližší stĺp v plote. Laura sa vyjadrila, že možno „nacvičuje Shakespeara“. Iná baba to komentovala, že vždy keď niečo zakričí, nadvihne nohu, „ako keď pes ocikáva stĺpik“. Aj sama som si ten pohyb predtým všimla, ale mňa upútalo najmä to, že vždy keď tou nohou zase dupne, vyšplechne dohora blato. Znovu som si spomenula na jeho obľúbené tričko, ale bol priďaleko, nevidela som, či si ho už stihol veľmi zablatiť.

„Asi je to od nich trochu kruté,“ poznamenala Ruth, „že ho stále takto podpichujú. Ale môže si za to sám. Keby sa nedal rozčúliť, vykašlali by sa naňho.“

„Aj tak by mu nedali pokoj,“ namietla Hannah. „Aj Graham K. je taký nervák a oni si naňho preto dávajú tým väčší pozor. Lenže Tommy ich dráždi, lebo je leňoch.“

Potom sa všetky naraz rozhovorili o tom, že Tommy sa nikdy ani nepokúsi byť trochu tvorivý, že ani na jarnú burzu nikdy nič nepriniesol. Myslím, že vtedy si už každá z nás potichu priala, aby z domu vyšiel nejaký strážca a odviedol ho. A hoci sme sa na najnovšom pláne naštvať Tommyho nepodieľali, kochali sme sa ním a teraz nás začalo hrýzť svedomie. Ale po strážcoch nebolo ani chýru, ani slychu, tak sme len vyťahovali stále nové dôvody, prečo si Tommy o takéto správanie vlastne koleduje. Potom, keď Ruth pozrela na hodinky a vyhlásila, že aj keď ešte máme dosť času, mali by sme sa vrátiť do hlavnej budovy, nikto jej neprotirečil.

Keď sme vyšli z pavilónu, Tommy bol ešte stále vo švungu. Hlavná budova bola vľavo, a keďže Tommy stál na ihrisku rovno oproti nám, vôbec sme sa k nemu nemuseli priblížiť. Navyše bol obrátený opačným smerom a zrejme si nás vôbec nevšimol. Ale aj tak, keď sa moje kamarátky vybrali po kraji ihriska preč, ja som zamierila k nemu. Vedela som, že to baby nepochopia, ale išla som ďalej – hoci za mnou Ruth nástojčivo šepkala, nech sa vrátim.

Tommy asi nebol zvyknutý, že ho počas záchvatov zúrivosti niekto ruší, lebo keď som k nemu prišla, najskôr na mňa len sekundu zízal a potom pokračoval. Naozaj to vyzeralo, akoby recitoval Shakespeara a ja som uprostred predstavenia vyliezla na javisko. Ešte aj keď som sa ozvala: „Tommy, to pekné tričko… celkom si ho zašpiníš,“ nedal najavo, že by ma počul.

Tak som sa načiahla a položila som mu ruku na predlaktie. Ostatné baby mi potom tvrdili, že to urobil náročky, ale ja som si bola celkom istá, že nič také v úmysle nemal. Len ešte stále rozhadzoval rukami a nemal odkiaľ vedieť, že sa naňho chystám siahnuť. Tak či onak, keď švihol rukou dohora, tú moju odrazil bokom a plesol ma po líci. Vôbec ma to nebolelo, ale zhíkla som a väčšina dievčat za mnou tiež.

Vtedy si Tommy asi konečne uvedomil, že som tam, že sú tam aj baby, že je tam aj on, že je na ihrisku a správa sa tak, ako sa správa, a trochu hlúpo sa na mňa zahľadel.

„Tommy,“ oslovila som ho dosť prísne. „Úplne si si zablatil tričko.“

„No a čo?“ zamumlal. Ale už keď to vyhŕkol, pozrel dolu, zbadal hnedé fľaky a len tak-tak sa ovládol, aby splašene nevykríkol. Potom som si všimla, že sa mu na tvári odrazilo prekvapenie, ako vlastne viem o jeho citoch k tomu tričku.

„Nemusíš sa stresovať,“ povedala som skôr, než by sa v tom tichu začal cítiť trápne. „Dá sa to vyprať. Ak to nezvládneš sám, len ho odnes slečne Jody.“

Ďalej si obzeral tričko a potom mrzuto zašomral: „A čo ťa vlastne do toho?“

Zdalo sa, že to ihneď oľutoval, ostýchavo na mňa pozrel, akoby čakal, že ho ešte budem utešovať. Ale už som ho mala plné zuby, najmä keď sa na nás pozerali baby – a ktovie koľko ďalších párov očí z hlavnej budovy. Tak som mykla plecom, zvrtla som sa a išla som za kamarátkami.

Ruth ma cestou odtiaľ objala okolo pliec. „Aspoňže prestal vyrevovať,“ povedala. „Si okej? Je to zver.“

DRUHÁ KAPITOLA

Všetko sa to stalo dávno, takže niečo si možno zle pamätám, ale spomienka mi hovorí, že moje rozhodnutie ísť vtedy za Tommym bolo súčasťou fázy, ktorú som práve prekonávala – súviselo to s nutkavým stanovovaním osobných cieľov a výziev –, a viac-menej som naň aj zabudla, keď ma o pár dní Tommy zastavil.

Neviem, ako to bolo tam, kde ste boli vy, ale v Hailshame sme takmer každý týždeň museli absolvovať nejakú lekársku prehliadku – zvyčajne sa konali v miestnosti číslo osemnásť na najvyššom poschodí – s prísnou zdravotnou sestrou Trishou, ktorú sme prezývali Stará vrana. V to slnečné ráno sme za ňou v celom húfe stúpali po hlavnom schodisku, kým skupina tých, ktorých už prezrela, kráčala oproti nám dole. Schodisko sa teda naplnilo hlukom a ozvenami, ja som kráčala so sklonenou hlavou a dávala som pozor na päty spolužiaka predo mnou, keď sa vedľa mňa ozval hlas: „Kath!“

Tommy, ktorý bol v skupine prúdiacej nadol, zastal na schodoch ako prikovaný a na tvári mal široký úprimný úsmev, ktorý ma okamžite naštval. Taký sme si na tvár nasadili možno pred pár rokmi, keď nás stretnutie s niekým fakt potešilo. Ale teraz sme mali už trinásť a toto bolo stretnutie chalana s babou, navyše pred zrakmi verejnosti. Mala som sto chutí povedať: „Tommy, čo si ako malý?“ Ale ovládla som sa a vyšlo zo mňa len: „Tommy, zastavil si premávku. A ja tiež.“

Pozrel hore – jasné, na schodoch nad ním sa už vytvárala zápcha. Chvíľu mal na tvári paniku, potom sa prilepil k stene vedľa mňa, aby sa ľudia ako-tak pretisli popri ňom dole. Potom povedal:

„Kath, všade ťa hľadám. Chcem sa ti ospravedlniť. Je mi to strašne, strašne ľúto. Fakt som ťa vtedy nechcel udrieť. Ani by mi na um nezišlo udrieť dievča, a keby aj áno, rozhodne by som nechcel udrieť teba. Prepáč, naozaj prepáč.“

„V pohode. Jasné, že si nechcel.“ Kývla som mu hlavou a chcela som sa pohnúť ďalej. Ale Tommy veselo dodal:

„To tričko je už v poriadku. Všetka špina pekne vyšla.“

„To je dobre.“

„Nebolelo ťa to, však? Keď som ťa tresol.“

„Ale jasné, že bolelo, normálne mi praskla lebka. Ešte teraz mám otras mozgu. Určite si to všimne aj Stará vrana. Teda ak sa tam niekedy dotrepem.“

„Ale vážne, Kath. Nehneváš sa, však? Je mi to strašne ľúto. Ver mi.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

PRVÁ ČASŤ

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ