Megan Frampton

LADY BE BAD

Copyright © 2017 by Megan Frampton

Translation © 2018 by Miriam Ghaniová

Cover design © 2018 by Barbara Baloghová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6323-9

Venujem Scottovi a Rhysovi.

Ľúbim vás.

Poďakovanie

Ďakujem Myrette Robensovej, Louise Furyovej, Lucii Macrovej a Liz Maverickovej, vďaka ktorým je táto kniha oveľa lepšia.

Neslušný zoznam lady Eleanor:

Byť osamote v izbe a nespať

Prvá kapitola

„Tam nie je, milady,“ vyhlásil kníhkupec úplne zbytočne. Keby tam bola, už by ju predsa dávno držala v ruke.

Obrátila sa k nemu a zdvihla nos aj obočie. To gesto pochytila od svojho otca, vojvodu z Marymountu. Bola to jedna z mála vecí, ktoré ju naučil. Niežeby od takého človeka potrebovala vedieť niečo viac. Vojvodova najstaršia dcéra sa mala predsa len slušne správať, dobre vydať a porodiť hŕbu detí, ktorých jediným talentom mali byť veľavýznamné gestá. To majú po svojej matke, hovorieval by jej manžel nežne.

Momentálne vyzeral jej vysnívaný manžel ako lord Carson, najstarší syn a dedič markíza z Wheatley. Aspoň podľa jej rodičov.

Nebola to práve budúcnosť, na ktorú by sa lady Eleanor Howlettová tešila, ale očakávalo sa to od nej. Najmä po tej nešťastnej zápletke jej mladšej sestry Delly (s učiteľom tanca, ktorého najali, aby učil dievčatá Howlettové). Vyžadovalo sa od nej, aby sa jej tri mladšie sestry vyhli škandalóznej stigme, ktorú na ne Della uvrhla.

Priala si len, aby mala viac času, kým sa pustí do naprávania rodinnej povesti dvomi slovami – áno, beriem –, povedanými džentlmenovi, ktorého si sama nevybrala. Viac času, aby mohla urobiť veci, ktoré by od nej nikto nečakal. Dokonca si začala písať zoznam. Neboli to vyslovene šokujúce záležitosti, ale s najväčšou pravdepodobnosťou by nemohla uskutočniť ani jednu z nich. Ak mala byť k sebe úprimná, bolo to dosť smutné.

Nič z toho však nesúviselo s knihou, ktorú práve chcela.

„A kde je teda?“ spýtala sa. Jej slúžka Cotswoldová pozrela jej smerom, zjavne pripravená vyčistiť kníhkupcovi žalúdok, ak Eleanor nevyhovie. Slúžka s ňou nezdieľala jej záľubu v starobylej mytológii, ale vždy bola odhodlaná získať čokoľvek, po čom jej pani túžila.

Pri voľbe jej manžela Cotswoldová, bohužiaľ, nemala nijaké slovo. Ani pri všetkých tých veciach, ktoré nikdy nebude môcť vyskúšať.

Chlapík ukázal poza jej plece. „Tamto v tej druhej miestnosti, vidíte? V nej mám všetky vzácnejšie knihy.“

„Nie, nevidím,“ zašomrala si Eleanor popod nos, predierajúc sa úzkymi uličkami, kam jej ukázal. Nevidela, pretože matka jej zakazovala nosiť na verejnosti okuliare. Dokonca aj v kníhkupectve, hoci sem by istotne nezavítal ani jeden z jej nápadníkov.

„Milady?“ ozvala sa Cotswoldová spýtavo.

„Ostaňte tu. Bude to len chvíľka,“ odvetila jej stručne. Mladá dáma nesmela byť nikdy sama, iba keď spala. Nuž, a to si Eleanor, popravde, nijako zvlášť neužívala. Byť osamote a nespať bola preto prvá vec v jej zozname.

Teraz sa jej to aspoň nachvíľu podarilo. Iste, bola len v zaprášenom kníhkupectve a smerovala do ešte viac zaprášeného kúta, ale prakticky bola sama.

Iba žeby nie.

Miestnosť, do ktorej sa vybrala, bola ešte tmavšia ako zvyšok obchodu a police plné kníh, ktoré míňala, ju priam hypnotizovali, takže veľmi dobre nevidela.

Načiahla sa do kabelky po okuliare, keď vtom do nej zboku čosi vrazilo a odsotilo ju do jednej z políc, ktorá sa nebezpečne zaknísala.

Zhíkla, rozhodila rukami a stratila rovnováhu. Čas akoby sa spomalil a ona vnímala, ako sa pomaly rúti k zemi, neschopná tomu zabrániť. Už to nezachránim, bežalo jej v hlave. Už som skoro na zemi. Hádam to nebude veľmi tvrdý dopad. Dúfam, že si nerozbijem okuliare. Trvalo to akoby celú večnosť, no napokon predsa len dopadla. Ibaže nie na tvrdú zem, ako čakala, ale na nejaké telo. Pocítila na páse čiusi ruku, ktorá ju zachytila, aby… Aby čo? Aby nespadla? Alebo aby ju ešte viac postrčila? Nemala ani tušenia.

„Čo to…“ vyprskla. Snažila sa neznámemu vykrútiť a premýšľala, či mu má vynadať za to, že ju sotil, alebo sa poďakovať, že ju zachránil pred pádom na tvrdú zem. Hoci svalnaté ramená, ktoré ju držali, boli tvrdé ako kameň.

„Zlezte zo mňa, ženská,“ zavrčal neznámy. Určite to bol muž. A dosť drzý. Nijaké „Ste v poriadku? S dovolením, pomôžem vám vstať“. Iba krátky rozkaz vyrieknutý hlbokým, odmeraným hlasom.

Prečo to musí byť muž? pomyslela si.

Podarilo sa jej zdvihnúť na kolená a rukami sa zaprela do zeme, ešte vždy zvierajúc okuliare. Bola však tak blízko, že aj bez nich videla obrázok v roztvorenej knihe, ktorá zrejme mužovi vypadla.

V tej chvíli zabudla na všetko. Na pád, na neznámeho muža, na knihu, po ktorú sem prišla, na všetko okrem obrázka, ktorý mala rovno pod nosom. Boli na ňom muž a žena a robili čosi, o čom mala Eleanor len veľmi letmú predstavu. Teraz sa jej však už navždy vryl do pamäti.

„Zaujalo vás to?“ spýtal sa oveľa vľúdnejšie než predtým. Eleanor si iba matne uvedomovala, že si sadol vedľa nej a ukázal na miesto, kde boli osoby na obrázku spojené. „Je naozaj obdivuhodné, aký je ten muž silný, že ju takto udrží,“ poznamenal a dráždivo skĺzol prstom po stránke.

Eleanor preglgla. Neodvážila sa naňho pozrieť. Bála sa, že jej v tvári uvidí všetko, čo práve cítila. Sama si nebola istá, čo presne to je, ale vedela, že mladé slobodné slečny by nemali mať takéto pocity. Najmä nie najstaršia dcéra vojvodu z Marymountu, ktorá si mala nájsť váženého manžela. Nevedela si ani len predstaviť, ako by sa ľudia tvárili, keby ju teraz videli. A jeho. Ich. Spolu.

„To je Herkules,“ utrúsila a ukázala na nápis pod obrázkom. Bolo tam aj čosi po taliansky, ale nevedela sa dosť sústrediť, aby to prečítala. „Herkules a Déianeira. On je Herkules, takže je jasné, že ju udrží.“ Udrží a zároveň sa s ňou telesne spojí. Nedalo sa to prehliadnuť. Vzhľadom na to, čo sa odohrávalo na obrázku, nevedela prestať myslieť na to, čo znamenajú tie ďalšie slová.

„Déianeira,“ zopakoval muž zamyslene. „Viem, kto je Herkules, ale o nej som ešte nepočul.“ Na chvíľu zmĺkol a potom sa zasmial. „Zdá sa, že on ju pozná celkom dobre, a jedine na tom záleží.“

Eleanor si odkašľala. „Je to Herkulova manželka. Nešťastnou náhodou ho zabila, hoci sa mu snažila vlastne pomôcť.“

„Takže toto sú ich šťastnejšie okamihy,“ utrúsil ironicky. Konečne sa odvážila naňho pozrieť. Umierala od zvedavosti zistiť, kto je ten muž, na ktorého spadla a s ktorým si teraz vymieňala postrehy nad obzvlášť lascívnym obrázkom. Vzápätí to však oľutovala. Bol blízko. Tak blízko, že ho videla zreteľne aj bez okuliarov, a to, čo videla, bolo… Nuž, dalo by sa povedať vyrážajúce dych. Inými slovami, okúzľujúce. Hoci najlepšie pomenovanie by asi bolo dych vyrážajúco okúzľujúce.

Ležal rozvalený na zemi vedľa nej a ležérne sa opieral o lakeť. Prameň dlhých zlatohnedých vlasov mu padal do tváre a zvýrazňoval jeho ostré črty. Prstami druhej ruky pomaly prechádzal po písmenách pod obrázkom. Mala by som vstať, pomyslela si Eleanor, ale ani sa nepohla.

„Viete o nich dosť veľa, no súdiac podľa farby vašej tváre zrejme neviete veľa o tom, čo vlastne robia,“ poznamenal vecne.

Cítila, ako sa jej z jeho slov a výrazu tváre ešte viac rozhoreli líca. Vlastne aj z toho, že o tom skutočne veľa nevedela. Hoci on zjavne áno. Ako to len robil? Tváril sa tak nenútene a sebaisto, aj keď ležal na zemi v zaprášenom kníhkupectve.

„Ako ho zabila?“ pokračoval. Zjavne sa ešte nemienil postaviť a ani ona. Uvedomovala si, že by mala, keďže o chvíľu tam určite s krikom vtrhne Cotswoldová, ale zistila, že sa nedokáže ani pohnúť. Akoby spadla do sladkého a lepkavého medu, ktorý ju celú obklopil a znemožnil jej hýbať sa.

„To je komplikované,“ odvetila a poddala sa tomu okamihu, nech sa už malo stať čokoľvek. Naklonila hlavu a premerala si ho pohľadom. Áno, určite bol očarujúci. Bolo tam dosť tma, takže nevedela presne povedať, akej farby má oči, ale boli nesmierne zvodné.

„Myslím si, že Herkules sa zaľúbil do ženy, ktorá milovala kohosi iného, a jeho manželka sa snažila získať ho späť, lenže on ju už neľúbil. A tak sa rozhodla, že si svoje postavenie upevní darom, ibaže ten dar bol otrávený a on umrel.“ Presne preto nerada niekomu niečo vysvetľovala. Vždy to vyznelo ako spleť úplných nezmyslov.

Pokrčil plecami. „To mi pripomína, že sa nemám nikdy oženiť.“

Oženiť. Čo ešte robí na zemi?

Vyškriabala sa na nohy, bezmyšlienkovito sa pritom zaprela o jeho plece. Najprv chabo zaprotestoval, ale potom sa len zaprel a vystrel pred seba dlhé nohy. Isto je riadne vysoký.

„Musím ísť,“ povedala náhlivo, odhrnula si vlasy z tváre a strčila okuliare späť do kabelky. Napokon si oprášila ruky od prachu alebo skôr od dotyku s papierom a tým neslušným obrázkom v knihe. Nech už znamenal čokoľvek, určite ho nemala vidieť. Nebolo to pre mladú dámu vhodné, rovnako ako nebolo vhodné, aby ju takto videl nejaký muž. V rozpakoch, bez dychu a celú rozhorúčenú z toho, čo sa udialo.

A všetko len kvôli nemu. Alebo skôr pre ten pád, presviedčala sa. Hoci stlmil jej dopad vlastným telom, bolo to tvrdé a bolestivé. Áno, určite to bolo tým pádom. Dozaista to nemalo nič spoločné s ním, tým obrázkom a jeho otázkou, či ju to zaujalo, akoby si vyberala zákusok alebo niečo podobné.

Nie, nemalo. A predsa to tak bolo.

„Veď sme sa sotva zoznámili,“ poznamenal s náznakom pobavenia v hlase.

„Nemám v úmysle zoznamovať sa s vami,“ namietla a sama sa zarazila nad tým, ako chladne znel jej hlas. On sa však, napodiv, zasmial.

„Koľká škoda. Zdá sa, že máme rovnakú vášeň…“ odmlčal sa a sledoval, ako na ňu to slovo zapôsobilo, „pre grécku mytológiu.“

To však isto nebol pravý dôvod, prečo si prezeral ten obrázok. Nemohla mu nič vyčítať, keďže ani ona sama sa nesprávala tak, ako by sa na mladú slečnu, tobôž vojvodovu dcéru, patrilo. Mala sa po tom páde hneď postaviť a povýšenecky odkráčať.

Namiesto toho však ostala, pretože ju to zaujalo.

Upútal ju on, ten obrázok aj fakt, že bola osamote v tmavej miestnosti s mužom, ktorý bol tak očarujúco nádherný.

Také čosi na svojom zozname ani nemala, lebo by sa jej o tom ani len nesnívalo.

Bola predsa lady Eleanor Howlettová. Nemalo ju zaujímať nič. Mala byť len kultivovaná, zdvorilá, slušná a vážená, skrátka vo všetkých smeroch dokonalá mladá dáma, ktorá má zachrániť povesť svojej rodiny.

Mala sa sústrediť len na to a nič iné. A na nikoho iného.

Po odchode dámy zostal lord Alexander Raybourn ešte chvíľu na zemi. Pohľad neprítomne upieral na miesto, kde ešte krátko predtým sedela. Cítil na sebe dotyk jej tela, keď naňho spadla, počul zvedavý tón jej hlasu, hoci si ho zrejme ani sama neuvedomovala. Rozhodne ju to však zaujalo napriek všetkému, čo jej zrejme celý život vtĺkali do hlavy. Na prvý pohľad to bola dáma, a to nielen vďaka svojmu elegantnému zovňajšku, ale aj kultivovanému vyjadrovaniu, aké bolo vlastné tým najlepšie vychovaným aristokratkám. Do kníhkupectva Avery a synovia chodieval často, najmä odkedy zistil, že v ňom predávajú aj oveľa pikantnejšiu literatúru ako u väčšiny kníhkupcov. V zadnej miestnosti mali bohatú zbierku starobylých textov frustrovaných mníchov aj oveľa novších diel, čo detailne opisovali všetky možné polohy, ktorými sa dá dopracovať k vyvrcholeniu. On a majiteľ obchodu (ktorý sa prekvapivo nevolal Avery, ale Woodson) mali medzi sebou nepísanú dohodu, že pán Woodson mu odloží bokom každú knihu, ktorá by ho mohla zaujímať.

Sklopil zrak na obrázok, ktorý dáme vohnal rumenec do tváre. Aj naňho samého zapôsobilo, ako Herkules držal tú ženu – svoju manželku, ako mu prezradila – vo vzduchu, pevne na svojom úde, iba pomocou rúk.

Hneď mu napadlo, ako by to asi vyzeralo, keby sa o to pokúsil on. S tou slečnou, ktorú práve stretol. Ona mala, na rozdiel od Herkulovej manželky, na sebe niekoľko sukní, ktoré by dokonale zakryli všetky chúlostivé partie. Keby ich niekto pristihol, vyzeralo by to, že tam len tak stoja. Síce poriadne blízko, ale inak nič viac.

Keby sa však začali hýbať alebo skôr keby sa on začal hýbať a vrážať do nej, potom by to, pravdaže, každý zistil.

Ich pád na zem bol tvrdý, aj keď jej telo bolo mäkké a pružné. Horúce a veľmi ženské.

Škoda, že to bola dáma. Keby to bola žena z nižšej spoločenskej vrstvy, azda by ju zatiahol ešte hlbšie do nemravného rozhovoru a možno by sa mu aj podarilo vyskúšať Herkulovu polohu.

Ľútostivo pokrútil hlavou. Už teraz meškal na stretnutie s bratom a so zvyškom svojho urodzeného príbuzenstva. Rodiny, ktorá ho tolerovala len preto, lebo musela. Inak by z toho bol škandál a to by bolo horšie než čokoľvek, čo doteraz spravil. A veruže mal na svedomí mnohé neprístojnosti.

Niektoré z nich boli dokonca aj v tejto knihe.

S úsmevom ju zatvoril. Kúpi si ju do svojej tajnej zbierky. Vždy keď si na ňu spomenul, v duchu sa uškrnul. Raybournovci nemali ani len tušenia, že vo svojom sídle ukrývajú toľko rôznorodej erotickej literatúry. Jeho malá rebélia voči ich požiadavkám a očakávaniam.

Vrátil sa späť do hlavnej miestnosti kníhkupectva a všimol si, že slečna už stihla ujsť. Určite bola zhrozená z toho, čo videla, a bála sa, že by naňho opäť natrafila.

„Zabaľte mi to, prosím, a pošlite na moju adresu.“ Vytiahol z vrecka zopár mincí, ktoré bohato stačili. Hodil ich na pult a pán Woodson si ich rýchlo vzal. „Účet nepotrebujem, len sa, prosím uistite, že je kniha poriadne zabalená. Nerád by som niekomu spôsobil šok,“ pripomenul mu a sprisahanecky žmurkol. Pán Woodson mu žmurknutie opätoval.

Niekomu už šok predsa len privodil. A pritom tá mladá slečna videla iba jediný obrázok z celej knihy. Aj ten však postačí na to, aby dnes v noci nezažmúrila oka. Či už zo zdesenia, alebo zo záujmu. Alebo možno z oboch dôvodov.

„Táto je veľmi vzácna, pane,“ pošepol mu pán Woodson a prešiel rukou po väzbe. „Viacero pánov sa ma už pýtalo, či sa nechystá jej preklad. Vy asi…“ spýtavo naňho pozrel.

„Neviem po taliansky,“ prehodil Alex.

Kníhkupec sa pustil do balenia. „Koľká škoda. Ja osobne, bohužiaľ, neviem zohnať vhodného prekladateľa. Iste chápete, že by nebolo vhodné, keby som niekomu ponúkol takúto literatúru.“ Pozrel naňho s nádejou v očiach. „Vy zrejme nepoznáte niekoho, kto hovorí po taliansky, však?“ Alex pokrútil hlavou. „Nikoho, kto by mi s tým vedel diskrétne pomôcť.“ Jeho brat Bennett bol jediný, komu by sa s niečím takým zdôveril, ale Bennett nevedel po taliansky.

Hoci by to mohol byť celkom zábavný rozhovor. Jeho brat bol totiž, na rozdiel od Alexa, mimoriadne taktný človek.

„Pekne vám ďakujem, pane.“ Woodson odložil zabalenú knihu pod pult. „Ozvem sa vám, ak natrafím na niečo ďalšie. A predpokladám, že vy takisto.“

S kníhkupcom mali dohodu, že si dajú vedieť o všetkých zaujímavých knihách, ktoré im prídu do cesty. Niektoré si síce Alex nechával do svojej vlastnej zbierky, ale pánu Woodsonovi pomáhali práve takéto tituly udržať pri živote celé kníhkupectvo.

Bol to takpovediac prejav Alexovej filantropie, hoci istým spôsobom zvrátený.

Bavilo ho to však a pán Woodson mu bol vždy taký vďačný, že sa navyše cítil užitočný.

Vyšiel z obchodu, naskočil do bratovej drožky a vtom ho premkol nepokoj. Všetko naňho odrazu doľahlo. Jeho postavenie, dôvod, prečo bol tu, aj to, že ho vlastná rodina tolerovala len z povinnosti. Prial si, aby mohol ujsť pred svojou zodpovednosťou, ale vedel, že nemôže opustiť Bennetta.

„Vyzeráte vskutku výnimočne,“ vyhlásila Cotswoldová a napravila pramienok vlasov, ktorý jej skĺzol do tváre.

To určite, pomyslela si Eleanor, hľadiac na svoj odraz v zrkadle. Dobre vedela, aká je pravda. Nebola nijaká vychýrená kráska. Odjakživa bola len priemerné dievča a záujem budila iba vďaka svojmu pôvodu. Najstaršia z piatich dcér vojvodu z Marymountu.

Štyroch, o ktorých sa hovorilo.

„Ten pohľad poznám,“ utrúsila slúžka. „Znamená to, že vás niečo trápi a tuho nad tým premýšľate. Zdôverte sa mi. Dobre viete, že na verejnosti si musíte dávať pozor na jazyk, aby ste nespôsobili škandál.“

„Ach, kiežby som len mohla. Všetci očakávajú, že budem slušná a úctivá.“ Aj jej tajný zoznam bol až nezvyčajne slušný.

Cotswoldová mykla plecami a napravila jej rukáv na šatách. „Možno by taký menší škandál predsa len stál za uváženie. Aspoň by ľudia prestali prepierať vašu sestru.“

„Myslíte vymeniť jednu škandalóznu dcéru za inú?“ zachichotala sa Eleanor. „Dokážete si predstaviť, ako by sa mama zatvárila, keby som vyparatila niečo také? A čo by som vlastne mohla spraviť?“ S úškrnom pozrela na slúžku.

„Čo keby som napísala nejakú neslušnú báseň a zverejnila ju? Alebo by som sa mohla vykradnúť na terasu s nejakým okúzľujúcim pánom a pobozkať ho.“ To by určite mohla pridať do svojho zoznamu. Pri tej myšlienke sa široko usmiala.

„Možno by ste mohli ujsť s niekým ešte škandalóznejším, ako je učiteľ tanca,“ navrhla Cotswoldová s nezbednými iskrami v očiach. „Napríklad s druhým paholkom vášho otca. Viete, s tým…“ Priložila si dlane na sluchy a napodobnila nešťastníkove obrovské uši, vďaka ktorým dostal prezývku Kastról.

„Myslíte si, že jeho obľúbenou hrou je Shakespearov Július Cézar?“ Slúžka pokrútila hlavou na znak, že jej nerozumie. „Priatelia, Rimania, krajania, požičajte mi svoje uši.“ Pri posledných slovách veľavýznamne zdvihla obočie. Takúto mimiku by jej otec určite neschvaľoval.

Cotswoldová až zaúpela.

„Čo poviete, dostal by sa takýto škandál niekomu do uší?“ pokračovala a žmurkla na slúžku.

Tá len odfrkla a pokrútila hlavou. „V tomto vám veru nestačím, milady.“ Naposledy jej uhladila šaty a premerala si ju. „Tak, a ste hotová.“

Eleanor vstala a veselosť z nej razom vyprchala. „Prekliata Della,“ zašomrala. Cotswoldová mlčala. Nemala na to čo povedať. Keby jej sestra nebola taká pochabá a neutiekla s nevhodným nápadníkom, nemusela by teraz ona niesť na svojich obyčajných pleciach povesť celej rodiny.

Vlastne aj pred Delliným útekom všetky dievčatá vedeli, že sa budú musieť dobre vydať, pretože boli len dievčatá. Po smrti ich otca jeho titul a všetok majetok pripadnú ich bratrancovi Reginaldovi, ktorý je síce milý, ale má už svoju ženu a deti. Jediné, čo malo dievčatám Howlettovým patriť, bolo ich poriadne veľké veno.

V predchádzajúcich rokoch, keď spolu vyrastali, to bola len vzdialená vyhliadka. Rozprávali sa o tom, ako si raz nájdu milého a pekného manžela, ktorý sa bude o ne starať. Niežeby lord Carson nebol dostatočne vhodný džentlmen. Bol veľmi úctivý, solventný a celkom dobre vyzeral. Akurát, že… Nuž, bol úplne priemerný. Presne ako ona.

Lenže nemala na výber. Najmä nie po tom, čo spôsobila Della.

Vezmú sa a prežijú spolu pokojný život. Pokojný, ale úplne bez iskry. Bez vášne a emócií, bez hádok a výbuchov radosti. Nikdy nezistí, aké to je.

Na okamih sa v mysli vrátila späť k mužovi z kníhkupectva. Ten sa vo všetkých smeroch vymykal priemeru. Bol poriadne vysoký, aspoň podľa toho, ako sa rozťahoval na zemi. A bol určite aj dosť vášnivý, keď sa zaujímal o knihu s takými obrázkami. A z jeho oblečenia a zo spôsobu reči bolo jasné, že je džentlmen. Očarujúci švihák, ktorému by mladá dáma vôbec nemala venovať pozornosť, ale nedokázala si pomôcť. Typ, ktorý v žene prebudí hotovú búrku pocitov.

Muž, ktorý nebol ani náhodou priemerný.

Keby si mohla užiť pár chvíľ spaľujúcej vášne a poddať sa svojim túžbam, možno by vstúpila do priemerného manželstva s oveľa väčšími očakávaniami.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Poďakovanie

Prvá kapitola