Psie záchranárky

Štvornohá divoška

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.albatrosmedia.sk

Daphne Mapleová

Psie záchranárky – Štvornohá divoška – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Keď sme míňali útulok, pomyslela som na roztomilého Labku a srdce mi poskočilo. Už som sa nemohla dočkať, až ho zajtra uvidím a objímem. Zlepší mi náladu aspoň dovtedy, kým budem s ním. Ale potom sa zase vrátim domov, kde nemám žiadne zvieratko, s ktorým by som sa mohla pomaznať. Nechcela som čakať, kým vyrastiem; chcela som mať nejakého miláčika teraz. Čakať čo i len mesiac mi pripadalo ako celá večnosť.

Ako sme tak šli tichým večerom, preberala som si v hlave, čo vravela mama. Vyložila som si to tak, že si predovšetkým myslí, že nie som dosť zodpovedná. Nič z toho, čím som argumentovala, ju nepresvedčilo. Tak možno nastal čas, aby som jej prestala hovoriť, že som starostlivá, a presvedčila ju o tom činmi.

A keď ju presvedčím, konečne mi dovolí mať doma zvieratko!

Pre Lauru

1. kapitola

„Mami, práve som sa dozvedela o jednom skvelom zvieratku,“ oznámila som mamine, keď sme sedeli v jedálenskom kúte našej kuchyne plnej slnka a jedli anglické mafiny. Bola to tá najideálnejšia chvíľa presvedčiť ju, že doma potrebujem nejakého domáceho maznáčika.

Mamička sa pomaly napila kávy, ale pritom sa cez okraj šálky pozerala na mňa, zvedavo vytiahla obočie a čakala, čo zo mňa vylezie ďalej.

Zhlboka som sa nadýchla. „Je to odsmradený skunk,“ oznámila som jej.

Mamina sa rozkašlala, dúšok kávy jej zaskočil v hrdle a div sa neudusila.

Rýchlo som si odhryzla z mafina, aby nezbadala, že sa usmievam popod fúzy. Reagovala presne tak, ako som dúfala.

„Skunk?“ zvolala. „Hádam si len ľudia neberú do domu skunka!“ Vyľakane sa obzrela po našej čistučkej kuchyni, všetko tam bolo krásne poupratované a nikde nebolo ani zrniečko prachu alebo omrvinky. Mama totiž hrozne dbala na poriadok a čistotu v celom dome, a práve preto mi nikdy nedovolila, aby som si priniesla domov nejaké zvieratko.

Lenže ja som bola odhodlaná, že tentoraz to bude inak.

„Ale áno,“ ubezpečila som ju. „Vraj sú veľmi prítulné.“

Mamička sa striasla pri predstave, že by sa niekto maznal so skunkom.

„A tiež čistotné,“ dodala som vážne.

Odmietavo zavrtela hlavou. „V žiadnom prípade tu nebudeme mať skunka.“

„Tak dobre,“ zamrmlala som čo najsklamanejšie, smutne som zvesila plecia, ale po očku som sa na ňu pozerala. Vyzerala ustarostene, presne tak, ako som dúfala. Mama bola síce prísna, pokiaľ šlo o poriadok, tiež som sa musela usilovne učiť a nevysedávať dlho pred telkou, ale ja som vedela, že zároveň chce, aby som bola šťastná a spokojná. Odvtedy, ako sa s ockom rozviedli, keď som bola ešte veľmi malá, sme zostali samy. Vedela som, koľko veľa pracuje, aby mi občas mohla kúpiť drahú hračku, poslať ma v lete do tábora a zaplatiť baletný krúžok. Ale to, čo som si želala zo všetkého najviac, bolo nejaké zvieratko, a práve preto som vymyslela tento plán. Vôbec nešlo o skunka, šlo o…

„No a čo tak škrečka?“ spýtala som sa a tvárila som sa, akoby mi to napadlo práve teraz. „Škrečky sa chovajú v klietke a sú roztomilé.“

„V klietke musia mať piliny,“ poučila ma mamina a trochu sa zamračila pri predstave, koľko prachu z toho môže byť všade naokolo.

„Náhodou, môže sa im tam dať nastrihaný novinový papier a z toho vôbec žiadny neporiadok nie je,“ poučila som zase ja ju, pretože som si to už dávno zistila.

„A čo ten zápach?“ spýtala sa mamina a pokrčila nos, akoby už teraz cítila smrad vychádzajúci z nevyčistenej škrečkovej klietky.

„Klietku by som mala vo svojej izbe. A každý deň by som ju čistila, aby nesmrdela,“ sľubovala som.

Mama vstala a začala po sebe odkladať riad. „Poponáhľaj sa s tým jedlom,“ vyzvala ma. „Nemieniš predsa prísť neskoro.“

Chcela som byť poslušná, tak som si rýchlo napchala do úst zvyšok mafinu. Videla som, že sa tvári nesúhlasne. Jejda! Dojedla som síce rýchlo, ale takto sa človek nemá správať pri stole, čo bola jedna z mnohých vecí, ktoré mama považovala za dôležité. Niekedy bolo fakt ťažké robiť všetko tak, ako si želala. A nepomáhalo ani to, že ona bola vždy dokonalá, počnúc oblečením bez jedinej škvrny a naším krásne uprataným domovom až po jej prácu úspešnej právničky. Ja som jednoducho zdedila menej dokonalé gény po ockovi, ktorý býval v Seattli. Keď som k nemu chodievala na prázdniny, v dreze mal vždy trochu neumytého riadu, všade sa tak príjemne povaľovali nejaké veci, a keď sme jedli, mohli sme pri tom pokojne rozprávať s plnými ústami. Niežeby som s ockom chcela bývať; tu v Roxbury Parku som bola šťastná. Ale možno by bolo fajn, keby mamička aspoň občas mávla rukou nad nejakými omrvinkami na stole alebo niečím podobným.

„Naozaj, mami, ani by si nevedela, že tu nejaký škrečok vôbec je,“ ubezpečovala som ju, pričom som opláchla svoj riad z raňajok a starostlivo ho naukladala do umývačky, aby som napravila svoj prehrešok s mafinom.

„S každým zvieraťom je množstvo práce,“ povedala a do cestovného hrnčeka si nalievala kávu, ktorú si brávala so sebou do auta. Pridala lyžičku cukru a zaskrutkovala viečko.

„Ja viem, ale všetko by som to robila sama,“ žobronila som. „Z vreckového by som mu kupovala jedlo, denne by som mu menila vodu, čistila klietku, proste všetko.“

Mamina sa pozrela na hodinky na sporáku. „Mali by sme si pohnúť, lebo prídeme do školy a do práce neskoro,“ poháňala ma.

Na chvíľu som si pomyslela, či to s tým škrečkom nemám skúsiť radšej inokedy. Nechcela som, aby sme prišli neskoro. Ale už som to dotiahla až sem a tá pasca so skunkom očividne fungovala. Teraz som nemohla cúvnuť. Musela som to dohrať až do konca, kým mamina stihne vyrukovať s ďalším dôvodom, prečo nemôžem mať škrečka.

„Hotovo,“ vyhlásila som a ponáhľala sa za mamou do haly. Na lavičke som tam už mala nachystaný svoj ružový batoh. „Tak čo, mami, čo ten škrečok? Naozaj si myslím, že sa dokážem postarať o zviera. Som dosť veľká, aby som to zvládla sama, a sľubujem ti, že nebudeš musieť pohnúť ani prstom.“

So zatajeným dychom som čakala, čo odpovie.

„Sašenka, nie,“ počula som a to „nie“ prepichlo všetky moje nádeje ako bublinu.

„Ale prečo?“

„Saška, ja viem, ako veľmi túžiš po nejakom zvieratku,“ povedala. „Ale myslím, že to ešte nezvládneš. Je to veľká zodpovednosť: zviera je živá bytosť a je úplne závislé od tvojej starostlivosti.

„Zvládnem to, viem, že to dokážem,“ ozvala som sa rýchlo. Bola som o tom presvedčená, len keby mi dala šancu.

Ale mamina iba odmietavo zavrtela hlavou. „Minulý týždeň si zabudla vyniesť smeti, takže smrdela celá kuchyňa,“ vytkla mi.

„Áno, lenže to sa mi stalo iba raz, navyše preto, že som sa učila na veľkú písomku z matiky,“ bránila som sa.

„A pred dvoma týždňami si si zabudla doma slohovú prácu z angličtiny a musela som odísť z práce a priviezť ti ju, aby si nedostala päťku,“ pokračovala.

Otvorila som ústa a chcela vysvetliť, že problém bol skôr v tom, aká je naša angličtinárka Bensonová šialene prísna a nikto nesmie nič odovzdať neskoro. A že som z tej slohovky nakoniec dostala jednotku, to vôbec nezohľadnila.

Ale mamina mala očividne iný názor. „Včera si zas zabudla vybrať lazane z mrazničky, aby sa včas rozmrazili, takže sme nakoniec museli ísť na večeru do mesta.“

Už-už som chcela namietnuť, že by sme nemali takýto problém, keby si dala povedať a kúpila mikrovlnku, ktorú odmietla mať doma, pretože podľa jej názoru jedlo z mikrovlnky chutí inak, než má. Ale mamina zdvihla ruku a zarazila ma: „A cez víkend si mi zabudla povedať, že si sľúbila Dane, že ju odvezieme na tanečný krúžok, takže tú hodinu nakoniec zmeškala.“

Hm, to som teda fakt zbabrala.

„Mami, každý predsa občas na niečo zabudne, to je úplne normálne,“ ohradila som sa a snažila som sa rozprávať ako dospelá.

Mama súhlasne prikývla. „To je pravda, miláčik. Ale niektorí zabúdajú príliš často. Až veľmi často. A takí ľudia sa nedokážu starať ešte aj o nejaké zvieratko. Ľutujem, ale je to tak.“

Tentoraz som naozaj zvesila plecia a nič som nepredstierala. Nemohla som sa zmieriť s tým, že zabudnúť urobiť pár vecí – no dobre, možno viac ako pár vecí – znamená zabudnúť na to, že budem mať svoju Pipi. Ale bolo jasné, že mama si myslí, že som nedbanlivá a roztržitá, takže o zvieratko by som sa nedokázala postarať. A rovnako bolo jasné, že sa už o tom nemieni baviť.

„Tak poďme,“ dodala rázne, „lebo prídeš do školy neskoro!“

Nanešťastie som si v tej chvíli uvedomila, že som si zabudla vziať sveter. Uháňala som poň, potom som bleskovo skočila do ružových tenisiek a vyletela z domu. Keď budem bežať, stihnem ešte svoje dve najlepšie kamošky Kim a Taylor. Každé ráno sa stretávame na rohu Smrekovej a Montgomeryho ulice a potom ideme spolu do školy.

Lenže sotva som skokom zdolala schodíky pred domom a chcela sa rozbehnúť po širokej dláždenej cestičke k chodníku, mama na mňa zavolala.

Otočila som sa a ona bez slova zdvihla môj batoh, ktorý som zabudla v predizbe na lavičke, a tým som len potvrdila, že pokiaľ ide o moju roztržitosť, mala pravdu.

No super!

„Vďaka, mami,“ vyhŕkla som a bežala si poň.

Bolo jasné, že dnes tú debatu o zvieratku nevyhrám. Ale keď som potom trielila po chodníku, už som si plánovala svoj ďalší rozhovor na túto tému. Vedela som, že raz zvíťazím.

Pretože sa nemienim vzdať, kým nebudem mať doma nejaké živé zvieratko.

2. kapitola

Keď som dobehla na miesto stretnutia, fučala som ako lokomotíva, ale Kim a Taylor tam ešte čakali a s hlavami pri sebe o niečom horlivo debatovali. Veľmi ma potešilo, keď som videla, aké sú rady, že sú spolu. Nie je to tak dávno, čo sa sem Taylor prisťahovala a spočiatku sa s Kim akosi nevedeli skamarátiť. Vlastne sa vôbec nekamarátili. Kim bola moja najlepšia kamarátka odvtedy, čo sme chodili do škôlky, ale ja som sa cez prázdniny na dovolenke s mamou pri jazere George skamarátila aj s Taylor a ihneď sme si padli do oka. Bola som úplne nadšená, keď mi Taylor povedala, že sa presťahujú do Roxbury Parku, lebo jej otec tu má pracovať v právnickej firme mojej mamy. No Kim sa tomu vôbec nepotešila a Taylor ju spočiatku tiež nemala veľmi v láske. Po prvých pár dňoch školy som si skrátka začala myslieť, že tie dve sa nikdy neskamarátia. Ale potom nás zázračne zachránila dobrovoľná brigáda v psom útulku a odvtedy sa z nás stali tri nerozlučné mušketierky.

„Ahoj, Saša,“ otočila sa ku mne Kim a úsmev jej žiaril aj z hnedých očí.

„Tak ako dopadla tá finta s odsmradeným skunkom?“ nedočkavo sa zaujímala Taylor a odhrnula si z tváre jeden z množstva vrkôčikov. Taylor mala tmavú pleť a vlasy zapletené do stoviek vrkôčikov zakončených zlatými korálikmi, ktoré jej pri každom pohybe jemne zacinkali.

„Presvedčila si maminu? Budeš mať svoju Pipi?“ vyzvedala Kim, sotva sme vykročili smerom k našej škole.

„Nie,“ smutne som odpovedala.

Kim ma upokojujúco pohladila po pleci.

„Veď tá pasca so skunkom vyzerala tak dokonalo,“ ľútostivo poznamenala Taylor.

Moje kamarátky vedeli, ako veľmi chcem mať doma nejaké zvieratko, a pomohli mi vymyslieť ten ľstivý plán. Láska k zvieratám a najmä k psom bola jednou z množstva vecí, ktoré nás tak spájali. Najviac zo všetkého som si, samozrejme, priala psa, ale mama tento nápad už dávno kategoricky zamietla, takže teraz som sa ju snažila prehovoriť, aby mi dovolila čokoľvek iné. Márne.

„Áno, aj ja som si to myslela,“ potvrdila som. „Lenže mamou to ani nepohlo.“

„Ona je asi úplne posadnutá čistotou a poriadkom,“ poznamenala Kim.

Predtým to bol naozaj dôvod, prečo mi nedovolila chovať žiadne zvieratko. No dnes mi prvý raz povedala, že dôvodom jej nesúhlasu je aj moja zábudlivosť. Už som im to chcela povedať, ale potom som to radšej prehltla. Nechcela som, aby vedeli, že mama ma považuje za nezodpovedné dievča. Bolo to trápne a ponižujúce, akoby som bola malé decko, ktoré si nevie zaviazať šnúrky na topánkach alebo ustlať posteľ. Akosi sa mi s nimi zatiaľ o tom nechcelo hovoriť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1. kapitola

2. kapitola