Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Michael Jan Friedman – Diane Carey: Vetřelci – Komplet – svazek 5

Vydání první

Aliens™ & © 2005, 2006, 2018 Twentieth Century Fox Film Corporation.

All rights reserved.

This translation of The Complete Aliens Omnibus Volume 5, first published in 2018,

is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2233. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Complete Aliens Omnibus Volume 5

vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd,

Londýn, v roce 2017

Český překlad © 2018 Daniela Čermáková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu Aliens ™ & © 2005, 2006, 2018 Twentieth Century Fox Film

Corporation.

All rights reserved

Přebal a vazba, 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0993-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0994-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Michael Jan Friedman

Diane Carey

VETŘELCI

KOMPLET

SVAZEK 5

VETŘELCI

KNIHA DESÁTÁ

PRVOTNÍ HŘÍCH

MICHAEL JAN FRIEDMAN

Věnování

Pro Ellen a Mikea, kteří mě podporují v mém šílenství.

Prolog

Země, pomyslela si Ripleyová.

Konkrétněji dlouhý zlatavý pruh pláže na Novém Zélandu, první rovný otevřený kus země, který spolu se svými společníky zahlédli při opatrném ohromeném sestupu. Stěží by si však mohli vybrat slunečnější, nedotčenější místo na přistání.

Johner, překvapený, že stále existuje nějaký metr čtvereční pevniny, který by zůstal nezastavěný, se vydal na průzkum borového lesa v kopcích vedle pláže. Čili zůstali Ripleyová, Callová a Vriess, aby Betty zajistili, což netrvalo moc dlouho.

Teď seděli – Ripleyová a Callová v tureckém sedu v písku jako děti a Vriess uvelebený ve svém motorizovaném vozíčku – a sledovali, jak zapadající hvězda Země maluje horizont nad mořem úchvatnou rumělkovou červení.

„Neuvěřitelné,“ vydechla Callová.

Převlékla si kombinézu, aby ukryla díru pod žebry, v níž byly viditelné provázkovité vnitřnosti. Nějak, pomyslela si Ripleyová, ji budeme muset opravit, ačkoliv nejspíš bude těžké najít někoho, kdo by byl kvůli tomu ochotný porušit zákony.

Callová si s tím právě teď očividně vůbec nedělala starosti. Příliš si užívala místa, kde se nacházeli, a faktu, jak se sem dostali.

Vriess z té situace nebyl tolik nadšený, jak se dalo usuzovat z vrásky nad kořenem nosu. Ripleyová si dovedla lehce představit, co se mu asi tak honí hlavou.

Co tu sakra budu dělat? Jak někdo jako já zapadne na Zemi? A tak dále.

Ripleyová uvažovala o tom samém – a o dalších věcech. Například co udělá vláda Země, až zjistí, kdo a co je? Jak bude reagovat armáda, když teď unikla z jejich tajného vědeckého projektu?

Distancují se od vší hlouposti, která vedla k zániku Aurigy? Nebo se budou snažit Ripleyovou zničit, než o tom prozradí příliš?

Samozřejmě se může snažit vládě i armádě vyhnout. Na Zemi existovaly způsoby, jak to zařídit, nebo jí to alespoň bylo řečeno.

Podle Callové fungovaly na domovském světě skupiny, které by je mohly být ochotné přijmout – lidé, kteří odložili své korporátní existence kvůli životu v harmonii s přírodou. Mohlo by být příjemné žít mezi takovými lidmi.

A na chvíli zapomenout na smrt.

Z nutnosti byla společníkem Ripleyové celé roky – očividně stovky let. Ale už to tak být nemusí. Vysloužila si oddech zničením hrozby vetřelců.

Pravda, Ripleyová věřila, že už ji dávno odstranila, ale netvoři se stále objevovali znovu a znovu – nejdřív na Acheronu, pak na Fiorině 161 a nakonec ve vojenských laboratořích Aurigy. Pokud však věděla, poslední kapky vetřelčí krve ve známém vesmíru byly ty, které jí kolovaly ve vlastních žilách.

A z mnoha důvodů chtěla, aby tam zůstaly.

Co se týče Betty, moc jim pomohla, o tom nebylo pochyb, ale Ripleyové by bylo jedno, kdyby šla loď do šrotu. Majitel Betty, drsný chlapík jménem Elgyn, byl dokonale vykuchaný jedním vetřelcem na Aurize. Mohli by jeho plavidlo nechat na pláži jako obří skořápku omývanou vlnami a každému v galaxii by to bylo fuk.

Možná kromě Johnera. Přece jen musel uspokojovat svůj kupecký zvyk. Kdyby nechal Betty jen tak, ušla by mu zlatá příležitost napakovat si kapsy.

„Hej!“ zaslechla Ripleyová někoho volat.

Otočila se a uviděla Johnera scházejícího z útesu, v tom růžově zbarveném písku nechával dlouhé brázdy. My o vlku, pomyslela si Ripleyová a vyhrabala z paměti frázi své předchůdkyně.

Protože já nejsem skutečná Ellen Ripleyová, ne? Už ne, stejně jako ta nestvůra, kterou ze mě vytáhli, byla embryonální královna, kterou jsem upálila na té vězeňské planetě.

„Tomuhle nebudete věřit!“ chechtal se Johner a přicházel blíž. „Nic tam není – žádný věže, žádný silnice, ani jediná zkurvená popelnice. Všude okolo jenom stromy!“

Byl to původně Johner, kdo Zemi nazval dírou plnou sraček. Jak se ukázalo, nikdy Zemi na vlastní oči ani neviděl. Znal jen to, co se doslechl od jiných dopravců a zhlédl na pár starých videích.

„No do prdele!“ vykřikl Vriess. „Doufal jsem, že se ožeru v jedný z těch nóbl otáčivých restaurací a pak hodím šavli!“

Pak se oba rozesmáli.

„To je úžasné,“ poznamenala Callová. „Není to tak dávno, co Johner používal Vriesse jako cvičební cíl a Vriess vyhrožoval, že Johnera zabije ve spánku. Teď se na něj podívejte.“

Ripleyová se dívala. „Možná že pro lidskou rasu pořád zbývá nějaká naděje.“

Callová optimisticky pokývala hlavou. „A jestli existuje nějaký bůh, tak taky troška naděje pro ty, kteří vypadají jako lidé.“ Zavřela oči a opět ulehla do písku. „Zůstaneme tady, že ano?“

Ripleyová tu otázku chvíli zvažovala. Dorazila na svět, který byl pro Ellen Ripleyovou domovem. Vetřelci, jež přivedla s sebou do tohoto století, byli mrtví. Proč tu tedy nezůstat?

Možná navždy.

1

Johner se usadil v tlumené, špatně větrané kovové napodobenině jídelny za jediným účelem, a to dostat se do bitky. Neviděl tedy důvod, proč ztrácet čas.

„Hej,“ zavolal hlasitým, drsným a útočným hlasem, jak jen to svedl, „ty s tím culíkem!“

Po tom výkřiku se v místnosti rozhostilo ticho, přitáhl pozornost každého popíjejícího dopravce. S jedinou výjimkou, samozřejmě – toho zle vypadajícího exempláře, kterého se Johner snažil nasrat a který se dál naparoval mezi svými kámoši, jako by se nic nestalo.

Johner si odkašlal. Pak vypustil druhou poznámku a dal si záležet, aby ji tentokrát pronesl o dva stupínky hlasitěji a otravněji – přičemž se rád pyšnil oběma schopnostmi. Třetí jízlivou narážku měl připravenou, jen tak pro případ, ale nebyla nutná, neboť jeho vybraná oběť rozezleně sledovala namířený prst jednoho ze svých společníků a uviděla Johnera.

Grázl vstal a probodl svého ničím neprovokovaného trýznitele nasupeným pohledem, v očích vraždu – a spoustu dalších věcí. Zatím to jde dobře, pomyslel si Johner.

Jelikož byl větší a ramenatější než většina lidí, s nimiž se kdy setkal, nebýval v souboji často za toho slabšího. Ale ten parchant vrhající po něm blesky byl o dobrých dvacet centimetrů vyšší než Johner a o třicet kilo těžší, s ošklivě rozplácnutým nosem, hřívou umaštěných černých vlasů stažených do dlouhého kroutícího se culíku a kaskádou vyboulených svalů.

To je v pohodě, pomyslel si Johner. Co by byl život bez špetky výzvy?

„Cos to řek?“ zachraptěl Dutonos a svaly na krku mu vyvstaly jako provazy.

Ne že by Johnerovu narážku nepochopil dokonale už napoprvé. Spíš to bylo upozornění všem zhruba tak třiceti dopravcům na místě, že se ospravedlňuje za bolest, kterou brzy způsobí.

Johner se usmál kolem vlhkého rozčvachtaného zbytku doutníku a odkopl židli, o niž si podpíral nohy. Divoce se odkutálela přes podlahu a narazila do zdi.

„Řekl jsem,“ odvětil pomalu, ale bez zaváhání, „že jestli chceš strávit noc hihňáním se jako malá holka, měl bys to jít dělat někam, kde tě lidi neuslyšej. Je to dost otravný.“

Jeho slova byla přijata výbuchem smíchu. Ale když Dutonos střelil pohledem po místnosti, všichni umlkli.

Jo, pomyslel si Johner, rozhodl ses správně.

„Mimochodem,“ dodal, vytáhl si doutník z pusy a švihl jeho koncem Dutonosovým směrem, „fakt se mi moc líbí, co sis provedl s nosem. Kde si ho můžu taky nechat takhle připlácnout?“

Přesně podle plánu narazil doutník Dutonosovi do hrudi a zřítil se na zem. Ten parchant civěl na Johnera ještě o chvíli dýl, nosní dírky se mu rozšiřovaly, oči vytřeštěné a podlité krví. Pak vyrazil jeho směrem.

Johner zvedl ruce a vstal ze židle, jako by s velkým chlapem nechtěl mít nic společného. „No to mě poser,“ prohlásil, „nekecej, že jsem tě urazil. Mám takovej nešťastnej zvyk.“

Mluvil a pozoroval přitom Dutonosovy kámoše. Rukama sahali po zbraních – které měli samozřejmě ukryté, protože podle bezpečnostních pravidel byly zbraně na stanici zakázané. Ne že by dopraváci neignorovali bezpečnostní pravidla na poměrně pravidelné bázi.

„Já tě zabiju,“ vyštěkl Dutonos a odhodil židli stojící mezi nimi.

„Asi jsem tě fakt urazil,“ usoudil Johner.

Než si toho všiml, do tváře ho praštila pěst, až se mu hlava zvrátila a zřítil se na stůl plný jídla. Všichni dopraváci usazení kolem něho se rozprchli jako švábi, Johner se překulil na nohy – právě včas, aby přijal další drsnou tvrdou ránu.

Ostře narazil na přepážku a snažil se udržet rovnováhu. „Poslouchej,“ řekl, „neměl jsem to říkat, jo? Není třeba nad tím vyšilovat.“

Jak se dalo čekat, jeho výběr slov Dutonosa ještě víc rozzuřil. Vrhl se na Johnera s dvojitým vztekem a vycenil zuby, jako by byl nějaký vlk a Johner jeho večeře.

Než ho však mohl znovu zasáhnout, Johner se přikrčil – takže Dutonos místo toho praštil klouby na rukou do přepážky. Obr stáhl pěst a zařval bolestí.

„To bude bolet,“ konstatoval Johner a přesunul se dál od přepážky, aby měl prostor na manévrování. „Mám ti to pofoukat?“

Dutonos vypoulil oči vztekem, odhodil stůl a znovu se pustil za Johnerem. Ale tentokrát už byl opatrnější, krapánek rozvážnější.

„Tak pojď,“ vybízel ho Johner, „nestyď se.“ Natočil tvář a ukázal na ni. „Jen do toho, projev mi trochu tý lásky.“

Slova mu stěží vyšla z úst, když Dutonos znovu udeřil. Tentokrát Johner odklonil ránu trhnutím předloktí, ustoupil a sám se rozmáchl.

Rána byla tvrdší než kdy dřív a Dutonosovi po ní vylétla krev z pusy. Ale obří parchant se k zemi neskácel.

Jenom tam stál, na tváři prázdný výraz, jako by se snažil vzpomenout, kdo je a proč ho tolik bolí obličej. Ovšem Johner věděl, že ten chlapík nebude jen tak pomrkávat napořád.

Než mohl Dutonos zareagovat, Johner vrazil nohou velkému muži do slabin. S bolestivým vypísknutím se Dutonos zlomil v pase. Johner potom přistoupil blíž a přehodil si toho šmejda přes rameno jako přerostlý lívanec.

Rudá hmota mu vylétla z úst a nosu a nakonec se zřítil na palubu jako tuna kamení. Johner ovšem věděl, že ještě není po všem – dokud jsou poblíž pitomcovi kámoši. Když jejich chlapeček vypadal, že vyhraje, nepohnuli ani prstem, aby rvačku zastavili. Teď když ležel rozplácnutý na palubě, budou muset přiložit ruku k dílu.

Přesně podle předpokladu vytáhli omračovací pistole a vrhli se na Johnera. A i když měl pod bundou ukrytou vlastní zbraň, v boji tří proti jednomu mu nebude k ničemu.

Ne bez trochy pomoci.

„No tak pojďte,“ pobídl Dutonosovy přátele, „odpráskněte mě – protože jestli ne, tak nejspíš skončíte jako tady váš změkčilej kamarádíček!“

Najednou se dva ze tří zřítili tváří na zem, jako by je zezadu zvedla neviditelná ruka. Za chvilku Johner zahlédl Vriesse v jeho nadupaném vozíku, jak ke každému z padlých dopravců přikládá dlaňový paralyzér. Ti ubožáci ani netušili, co je čeká za mučeníčko.

Ovšem Johner to věděl. A ačkoliv Vriesse nijak zvlášť netěšilo paralyzér používat, nepokrytě sadistický Johner si to užije za ně za oba.

Jeden z Dutonosových kámošů byl však stále na nohou. Ovšem pád jeho společníků ho rozptýlil – a než se stihl odrozptýlit, byl sražen světlovlasým mužem poloviční velikosti.

Krakke, pomyslel si Johner. Přesný jako vždy.

Jak Dutonosův kámoš padal k zemi, skončil v klíně nevinného přihlížejícího, který – mírně otráven tím vyrušením – ho popadl za košili a začal do něj bušit.

Což vedlo k ostré výměně názorů mezi dvěma dalšími dopraváky, z nichž ani jeden neměl žádnou vazbu ani na Johnerovu frakci, ani na Dutonosovu. Což nevyhnutelně vyústilo v druhou šarvátku a potom v třetí.

Johner se uchechtl. Čím víc toho rozjedeme, tím víc dostaneme.

Jenomže dopraváci byli vždycky natěšení na jakýkoliv souboj. V podstatě šlo jenom o zapálení rozbušky.

Jelikož byli Dutonos a jeho kámoši zaměstnaní, Johner se mohl jenom posadit a sledovat, jak se události odvíjejí. Jenomže tohle byl večírek a on nebude šťastný, dokud se všichni nebudou bavit. S tím přistoupil k nic netušícímu, alkoholem omámenému divákovi a praštil ho, až přelétl přes stůl.

„Hej,“ zařval dopravák se zrzavými vousy, „to je můj parťák, ty podřadnej pytle sraček!“

„Tak s tím něco udělej!“ zakřičel na něj Johner a připravil se na jeho výpad.

Callová, přikrčená tiše za přepážkou křižovatky dvou chodeb, zkontrolovala svůj vnitřní chronometr. Do teď, usoudila, už by měl Johner způsobit pořádný rozruch. Stále však neslyšela zapraskání interkomu stanice.

Callová se otočila na svou společnici s puškou v ruce, která vypadala o trochu divočeji než obvykle – za což mohl trik stínů, které jí vyřezávaly pod očima a kolem lícních kostí temné dolíky. Ale ve skutečnosti tam nebyly, ne? Ty měla na duši.

Callová se zamračila okázalosti své poznámky. Kdo jsem, abych pronášela soudy o duších?

Právě v tu chvíli se probral interkom za rohem. „Bezpečnost do jídelny. Okamžitě, vy pitomci. Máme tu zapeklitou situaci.“

Callová natáhla krk a vykoukla zpoza okraje přepážky. Viděla a slyšela dva hlídače z bezpečnosti, kteří tam stáli, jak si vyměňují naštvané poznámky, přesně jak se dalo čekat.

Konečně zahnuli do kolmé chodby a zmizeli z dohledu. Pak Callová vnímala jen jejich mizející kroky, jež se nakonec úplně ztratily.

Kdyby pracovala s někým jiným, otočila by se a předala informaci. Ale v tomto případě to nebylo nutné. Její společnice nepotřebovala hlídače vidět, aby věděla, že opustili své stanoviště.

Přece jen se jmenovala Ripleyová. Dokázala spoustu věcí, které jiní lidé neuměli.

Jelikož Ripleyová byla ta s puškou v rukou, vešla do chodby první. Její postup byl elegantní a úsporný, kroky patřily lovkyni.

Callová se snažila jít stejným způsobem, ale nedokázala to. Nebyla vyrobena tak, aby byla nenápadná.

V půlce cesty k další křižovatce chodeb, za místem, kde stáli hlídači, přišly Callová a Ripleyová k oválnému spoji v palubě. Kdyby nevěděly, co mají hledat, zcela určitě by ho minuly.

Jenomže ony věděly, co mají hledat. A jelikož to už předtím viděly na tuctech stanic, bylo jim jasné, co s tím mají udělat.

Ripleyová odložila pušku na palubu vedle spoje, klekla si a přitiskla dlaně k ohraničenému prostoru. Pak, se zavlněním svalů na čelisti, zkroutila obě ruce proti směru hodinových ručiček a – s krátkým pronikavým zaskřípáním kovu o kov – začala otevírat to, co se ukázalo jako poklop.

Když ho Ripleyová úplně vyšroubovala, odložila ho stranou, jako by to byl pouhý talíř. Získala tak otvor, v průměru o něco málo větší než šíře jejích ramen, a ničím nezakrytý výhled na dokonale osvětlený tunel dole.

Ripleyová znovu uchopila zbraň a vstala. Pak, bez varování či zaváhání, udělala krok dopředu a zmizela v otvoru. Za chvíli vydaly její boty uklidňující pevné bum, jak přistála.

Callová dala Ripleyové šanci poodejít z cesty, přikrčila se vedle díry, přiložila ruce po obou stranách a spustila se dolů. Teprve když celá visela uvnitř, uvolnila držení a snesla se posledního zhruba půl metru. Když přistála vedle Ripleyové, rozhlédla se.

Ocitly se na křižovatce šesti chodeb, každá vycházela z té druhé v úhlu šedesáti stupňů. Všech šest tunelů bylo lemováno křiklavými červenými a zelenými počítačovými obrazovkami, na nichž se objevovala různorodá data.

Nezdálo se, že by tu někdo byl, ale maso a krev nepatřily do odbornosti Callové. Obrátila se na svou společnici pro zhodnocení.

Ripleyová nasála vzduch, až se jí roztáhly nozdry, a rozprostřela své smysly jako síť, pátrala v blízkosti po přítomnosti něčeho živého. Za okamžik přikývla – očividně spokojená.

Je tu čisto, pomyslela si Callová.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

VETŘELCI: KNIHA DESÁTÁ

Prolog

1

VETŘELCI: KNIHA JEDENÁCTÁ