Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Hrdina z hor

Vydání první

Copyright © 2016 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2231. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Hero in the Highlands

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York v roce 2016

Český překlad © 2018 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0987-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0988-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Suzanne Enoch

Hrdina z hor

První díl série

Neobyčejní hrdinové

Věnováno Monique Pattersonové,

od které jsem dostala několik velmi dobrých rad.

Někdy opravdu platí „čím větší, tím lepší“.

Prolog

Bitva. Divoká, krvavá, špinavá bitva. Major Gabriel Forrester bitvy miloval. Strategie, lsti, léčky, manévry – vznešená slova, ale vždycky šlo nakonec o to, kdo udeří tvrději a kdo se první zalekne. A on se nezalekl nikdy.

Pobídl Union Jacka a hnědák se vyřítil ze svahu dolů. Jako všude, kde už ve Španělsku byl, i kolem Salamanky tvořilo krajinu víceméně jen křoví a prach a drolivé rokle se strmými stěnami. Tedy kromě oblasti, která se nalézala přímo před ním. Wellington a Marmot si našli jediné přívětivé údolí v okruhu patnácti kilometrů, aby se tam navzájem zmasakrovali.

Nad hlavou mu hvízdla dělová koule a Gabriel uhnul před jiskrami střelného prachu, které mu pršely do obličeje. Spojenecké síly rozestavěly své vojsko do širokého půlkruhu kolem údolí se záměrem sevřít a rozdrtit Francouze uprostřed. Bude to nepochybně krásná podívaná. On sám měl být dnes ráno na kopci a přihlížet spolu s Wellingtonem a jeho veliteli. Za to, co na ten rozkaz generálu Wellingtonovi odpověděl, nejspíš později stane před vojenským soudem. To bylo vedlejší; jestli ho chtějí odstavit z boje jen proto, že mu někdo přišpendlil před jméno slovíčko „major“, tak už ho stejně klidně můžou zavřít nebo zastřelit.

„Humphreysi!“ hulákal na svého zástupce, jak se blížil k pozici, kterou měl držet jeho Šedesátý osmý pěší pluk. Šli do útoku příliš brzy, krucinál, neuspořádaný houf už byl v polovině dna údolí a přímo v cestě francouzské kavalerii.

Stočil Jacka tak prudce, až koni podklouzly zadní nohy, a tryskem zamířil ke svému pluku. Bajonet nějakého Francouze, jemuž se ocitl nablízku, mu málem uřízl ucho a Gabriel kopl vojáka do obličeje, když ho míjel. V okolním chaosu byl jako vlk, co se snaží upoutat pozornost měsíce vytím, ale i tak cítil, jak se mu hrudí rozléhá rytmické dunění, hluboké a primitivní a čím dál silnější. Francouzská kavalerie. Dalším prudkým kopancem zasáhl druhého modrokabátníka do hrudníku a stočil koně doleva, takže se řítil změtí modrých a červených uniforem.

Poručík James Humphreys se dopustil ze strategického hlediska zatraceně špatného rozhodnutí, a navíc se netýkalo jen Osmašedesátého. Kdyby se zhroutilo levé křídlo spojenecké armády, znamenalo by to tisíce obětí na životech. Plány hraběte Wellingtona na obsazení Madridu by šly taky do háje. Aby tomu hrabě zabránil, nepochybně bude riskovat zkázu některých vlastních vojáků, uvízlých uprostřed.

A k těm teď patřil i on. Pozorovací návrší po jeho levici, to, kde se nalézali Wellington a jeho nafrnění aristokratičtí důstojníci, zůstávalo jediným orientačním bodem, dosud viditelným v kouři a prachu a vzedmutém moři těl. Kopec, kde měl čekat a dívat se, jestli jeho muži přežijí, nebo zemřou.

Něco do běla rozžhaveného ho škráblo na levé paži. Pořád mohl hýbat prsty, takže zaklel a nedbal na to. Konečně uviděl Humphreyse a jeho důstojnickou čáku, necelého půldruhého metru za ním stál francouzský střelec, mířil mu na hlavu.

Gabriel vytasil šavli a ťal. „Humphreysi!“ zařval znovu. „Kavalerie jede přímo na vás, krucinál!“

„Majore?“ vykoktal poručík a ucouvl, jak se mu k nohám skácel skolený střelec. „Co…“

Gabriel se postavil ve třmenech. „Osmašedesátý! Vlevo vbok! Sešikovat se a nasadit bajonety! Hned! Francouzská jízda chce prorazit z boku!“ Sešikované řady budou vypadat velkolepě, ale současně už viděl dost bojů, aby věděl, že pěšáci jen stěží zpomalí jezdce. A potřeboval změnit poměr sil – rychle. Sklouzl ze sedla a chopil se opuštěného francouzského lehkého děla. „Humphreysi! Davisi!“

Dvanáctiliberní kus moc škody nenatropí, ale nechtěl by, aby na něj mířil ze vzdálenosti deseti metrů. Spojenými silami s poručíkem Humphreysem otočili dělo na východ a nastavili ho tak, aby mířilo přímo přes jeho pluk, který se už řadil, zatímco četař Davis vyskočil na improvizovanou káru pod dělem a cpal do hlavně střelný prach a olověnou kouli. „Je to jen prachová nálož a dělová koule, majore,“ bručel četař s akcentem skotského horala a držel se, zatímco stavěli těžký zadní konec trojnožky zpátky do bláta. „To nestačí.“

Ne, nestačilo. Šedesátý osmý pěší pluk se připravoval, přední řada poklekala na jedno koleno a zadní stála, bajonety v pohotovosti. Vypálí jednu salvu, než je dvě stovky těžkých koní protrhnou jako papír. „Knoflíky,“ vyštěkl a začal si je trhat z uniformy. „Koule do mušket. Čutory. Všechno, co máte v kapsách.“

Kouř se trochu rozplynul a objevila se francouzská kavalerie, ženoucí se přímo na ně. Gabriel zkřivil ústa chmurným úsměvem. Nepotřeboval zastavit útok, ale potřeboval, aby přední linie zakolísala. Stejně to bude stát životy jeho lidí, ovšem aspoň se budou bránit a nedají se jen tak zmasakrovat. A on bude uprostřed boje, jak mu to vyhovuje. Gabriel vytasil pistoli a vystoupil na káru, odkud Davis seskočil. „Střední linie, k zemi!“ zařval.

Muži přímo před ním padli na břicha. Gabriel přidržel pistoli u doutnáku a vypálil. Přeskočila jiskra a on zadržel dech. O tři perné vteřiny později vyšla z děla hromová rána. Okamžik neslyšel nic než ozvěnu dunění v lebce. Současně se jeho vojáci vymrštili a vypálili v nerovnoměrném unisonu, jezdci v přední řadě kavalerie jako by explodovali v podobě hlíny a krve a jisker, klopýtali a uhýbali do stran, vráželi do svých spolubojovníků po obou stranách a dělo sjelo dozadu.

Gabriel popadl Humphreyse za límec a odhodil ho stranou zlomek vteřiny předtím, než je valící se dělo oba rozdrtilo. Pak se zvedl, znovu vytasil šavli a vrhl se doprostřed vřavy. „Jacku!“ zařval a vydal ostrý dvoutónový hvizd.

Hnědák se vzápětí objevil u něj a Gabriel se vyšvihl do sedla. Červený kabát, zbavený zapínání, se mu rozevřel a překážel. Shodil ho a mrštil jím na hlavu francouzského koně, pak ťal po jezdci, který se pracně snažil udržet v sedle. Dál už to byl jen chaos, sekání čepelí a střelba a kopání a rány pěstí, muž proti muži; Francouzi třeštili oči v němém úžasu a hrůze, jak skládal jednoho vojáka za druhým. Tohle – pro tohle byl stvořen. Koho napadlo nutit ho, aby stál na kopci a přihlížel, byl blázen. A hlupák.

Paže mu začínala těžknout jako z olova a Union Jack klopýtal na rozervané, zkrvavené zemi. Pak uslyšel francouzské volání replions-nous – ústup. Vzápětí se už k potyčce přidaly známé červené uniformy se zelenými límci a manžetami, aby urychlily útěk žabožroutů. Jedenáctý pěší. Lepší pozdě než nikdy, usoudil.

„Majore Forrestere!“ Vedle něj smykem zastavil posel, jednou rukou salutoval a druhou mu podával zprávu.

Gabriel spustil šavli. „Až ke mně příště přijedete, nejdřív se hlaste,“ rozkazoval a otíral si zakrvácenou rukou čelo. „Pokud nechcete přijít o ruku.“

Posel zbledl. „Ne, pane, totiž ano, pane.“ Znovu zvedl papír. „Od hraběte Wellingtona, pane.“

Gabriel kývl, převzal zprávu a poprvé ucítil bolest v levé paži i všechny rány a škrábance a pohmožděniny, které utržil během posledních několika hodin. „V šest večer, můj velitelský stan,“ stálo tam pouze, ale stačilo to ažaž. Buď bude povýšen, nebo, což je pravděpodobnější, stane před válečným soudem za to, že nejprve nadával a pak tryskem opustil velícího důstojníka hned na počátku bitvy.

Poručík Humphreys, bledý až na pravou stranu obličeje, špinavou od hlíny a krve, přistoupil, právě když Gabriel přitáhl Jackovi otěže a seskočil na zem. „Gabrieli… majore Forrestere, já…“

„Už se stalo, Jamesi,“ zabručel Gabriel. Měl sto chutí mladíka praštit, natlouct do něj trochu rozumu, a zatínal pěsti, aby odolal nutkání. Pěstmi se hloupost nevyléčí a nevěděl ani o žádném léku, který by už někdo vynalezl na ctižádost. „Neopovažuj se omlouvat – a sakra hlavně ne mně.“

„Já vím. Neviděl jsem signální praporky a vyrazil jsem moc rychle. To…“

„Ztratils lidi,“ opáčil hrabě. „Jsi důstojník. Ztratíš jich ještě hodně. Proboha, dbej na to, aby to bylo z lepších důvodů, než žes špatně viděl, nebo prodej krucinál hodnost a vrať se domů.“

Poručík polkl a slyšitelně se nadechl nosem. Gabriel napůl očekával připomínku, že má sice v armádě vyšší hodnost než James Humphreys, ale kdyby se někdy setkali na londýnské ulici, bude se klanět on. Ne že by měl ve zvyku se někomu klanět. Při klanění šlo jen o to, čím byli něčí rodiče. Při salutování možná také, ale byla tu aspoň chabá možnost, že si člověk své postavení nekoupil, nýbrž vysloužil.

Urážka však nepřišla, a tak Gabriel stroze kývl, otočil se na patě a šel pomáhat zdravotníkům. Klanět se – ztratit protivníka z dohledu a současně odkrýt temeno obnažené hlavy – byla stejně pitomost. Kdyby to záleželo na něm, postavil by to mimo zákon. Aspoň si nemusel dělat starosti, že by se někdo klaněl jemu. Ať už jeho holínky dusaly po hrbolatých španělských cestách, nebo po dlážděných ulicích Londýna, zůstával jednoduše majorem Gabrielem Forresterem. A díkybohu za to.

Všechno, čím byl, si vydobyl vlastními silami, a bylo mu to tak sakra milejší. Nikdo si nebude nikdy šuškat, že mu otec nebo strýc nebo bratr koupil hodnost, pro kterou se vůbec nehodí. Kolegové důstojníci se už dávno přestali ptát, z jaké rodiny pochází, protože odpověď zcela jednoduše zněla, že je voják.

Nebo, pokud někdo naslouchal mužům, kteří spěchali kolem a salutovali mu a zdravili ho, když ho míjeli, byl Bestie z Bussacca. Tím, jak zapálil francouzské vozy s municí a rozjeté je pustil z kopce do středu postupujících modrokabátníků, zřejmě vstoupil do legend. Důležité pro něj bylo jen to, že útok u Bussacca splnil svůj účel a zabránil Francouzům obsadit Lisabon. Zda právě to znamená rozdíl mezi hrdinou a někým, kdo jen plní svou povinnost, to nechával na ostatních.

Když konečně vzhlédl, všiml si, že slunce už klesá za kopce na západě, doprovázeno kvílivým zvukem, jak podle všeho nějaký Skot týral své dudy. Gabriel se vydal přes rozlehlé tábořiště ke svému stanu. Shýbl se, aby vstoupil dovnitř, a dosedl na jedinou plátěnou skládací židli. Paži měl rozbolavělou. Roztrhl zkrvavené zbytky rukávu košile, aby odhalil vstupní zranění o velikosti olověné kulky… a chválabohu stejné výstupní zranění, obojí na nadloktí.

Stanová chlopeň se opět zvedla. „Našel jsem váš kabát, majore,“ hlásil nabručený hlas.

V malém stanu se objevil dříve červený kabát se zelenými výložkami, který dvěma prsty držel malý, podsaditý muž. Gabriel neměl zdání, jak mohl jeho pobočník zjistit, že patří jemu; veškerá hodnostní označení byla buď utrhaná, nebo zakrytá důkladnou vrstvou bláta, krve a koňského trusu.

„Pohřběte ho s ostatními oběťmi, Kelgrove,“ odpověděl. „Až mi pomůžete tohle obvázat, musím se hlásit u našeho generála a nechci mu zakrvácet boty.“

„Máte se sejít s Wellingtonem? V čem?“ opáčil četař Adam Kelgrove, zatímco odkládal zničený kabát do kouta. „V parádní uniformě, předpokládám, i když je Jeho Lordstvo v poli nerado vidí.“

„Pochybuju, že na něj můj výběr garderoby nějak zapůsobí potom, co jsem mu řekl, kam si může strčit ten svůj zkurvený rozkaz.“

Kelgrove se uchechtl a přistoupil ke Gabrielově otlučené truhle, trůnící v nohách kavalce o půl metru dál. Zčistajasna se napřímil. „To jste snad neřekl.“

„Řekl. Těsně předtím, než jsem vyrazil z kopce dolů.“

„Jestlipak kapitán Newbory nepotřebuje nového pobočníka,“ zadumal se četař.

„Na vás je moc velký parádník. Copak jste neviděl, jak má nablýskané holínky?“

„Holínky nebo knoflíky. Mně je to jedno.“ Kelgrove vyndal z truhly kabát parádní uniformy. „Když už je o tom řeč, slibte mi, že od tohohle neurvete knoflíky.“

Gabriel potlačil úsměv. „Takže o těch knoflících jste se nezmínil náhodou. Už jste o tom slyšel.“

„Všichni o tom slyšeli. Možná o tom brzy vznikne písnička.“

Do horoucích pekel. Jako by nestačila jedna přezdívka ažaž. „Jestli se ze mě stane Knoflíková bestie, asi někoho zabiju.“

„Pochybuju, že by se někdo opovážil. Kromě toho, ty hořící vozy s municí u Bussacca byly na pohled daleko malebnější než nějaké létající knoflíky.“

„To povídejte Frantíkům, které zasáhly moje epolety.“

„Ale i tak bych vám byl vděčný, kdybyste si nezvykal strhávat ozdoby z kabátu.“

„Nejspíš je hodně malá pravděpodobnost, že bych potřeboval střílet z děla mezi tímhle a Wellingtonovým stanem, ale nemůžu nic slíbit,“ odpověděl Gabriel.

„No, to mám náramnou radost, že vás to pobavilo, majore. Představte si, jak mi bylo, když jsem vyjel na kopec, abych vám předal hlášení, a uviděl jsem jen, jak se můj velitel žene tryskem údolím a kosí žabožrouty jako dřevorubec. Když se rozhodnete sám osobně porazit Napoleonovu armádu, měl bych jet s vámi.“

„Pak bych ji nepokosil sám a osobně, ne?“ Gabriel podal pobočníkovi pruh gázy a poloprázdnou láhev whisky ze stolu. „Kule prošla čistě skrz, ale stejně se na to podívejte. Mohl tam zůstat kus košile.“

Četař Kelgrove okamžitě rozsvítil lampu a přitáhl si stoličku, aby usedl. „To neříkejte ani žertem.“ Zamračeně se chopil lupy. Pravým zeleným okem, přes zvětšovací sklo obrovským a zarudlým, se zadíval na Gabrielovu paži.

Protože se nechtěl cukat, když se Kelgrove vrtal v ráně, lokl si Gabriel raději whisky. Dnes měli všichni štěstí, a to v nejednom ohledu. Ztratili muže, a některé zbytečně, ale u Salamanky zvítězili. A s tímto vítězstvím už je znovudobytí Madridu na dohled. Jestli ho to mělo stát zásah kulkou z muškety do paže – nebo i do hlavy –, budiž.

„Nic nevidím,“ usoudil četař nakonec, odložil lupu, polil obě zranění whisky a pak ránu obvázal. „Můžete se ale vsadit, že na to pořádně dohlédnu. Vojákům by se nezamlouvalo, kdyby důstojník, kterému se namáhali dát tak divokou přezdívku jako Bestie z Bussacca, zkapal na otravu krve. Škodí to morálce.“

Gabriel v duchu uvažoval, zda bude mít stejný efekt i válečný soud s dotyčným důstojníkem za neuposlechnutí rozkazů velitele. „Vážím si vaší starostlivosti, Adame,“ pronesl po chvilce. „Od nynějška se budu snažit skonat hrdinnějším způsobem.“

Pobočník se napřímil a přinesl mu čistou červenou uniformu. „To si pište.“

Gabriel si oblékl čistou košili, pak si stáhl zablácené a zakrvácené kalhoty a holínky, načež se zase celý oblékl do těžké, tuhé sváteční uniformy. Raději by dřív v rychlosti skočil do řeky nebo si aspoň vychrstl na hlavu vědro vody, ale nehodlal nechat Wellingtona čekat. Rozhodně ne po písemném pozvání – nebo rozkazu, nebo co to bylo.

Konečně Kelgrove poodstoupil. „To by šlo,“ prohlásil četař se zasmušilým výrazem. „Pořád až moc fešák, což Wellington nemá rád, ale s tím nemůžu nic dělat, leda doufat, že si příště zlomíte nos, majore. Nebo přes něj aspoň dostanete šavlí. S tou jizvou na tváři všeho všudy jen vypadáte udatně.“

„Připojím se k vašim modlitbám.“

„Rozkaz,“ opáčil Kelgrove, jemuž sarkasmus zjevně unikal. „Zatímco budete nahoře, zkusím sehnat nějaké rezervní knoflíky k uniformě a seženu pradleny, aby z té hroudy zase udělaly pořádný kabát.“

„A připomeňte sakra Humphreysovi, že od něj chci písemný popis bitvy a všeho, co dnes dopoledne dělal. Chci, aby si to všechno znovu promyslel a nezapomněl, jaký byl idiot.“

„Provedu. Dnes večer asi bude pěkně schlíplý.“

I když se zvuky bitvy prakticky dosud rozléhaly údolím i vesnicí Salamanca, v rozlehlém táboře spojeneckých anglických, portugalských a španělských armád už zavládl obvyklý organizovaný chaos. Vydal se mezi stany a valníky a ohradami pro koně směrem k mírné vyvýšenině na severním okraji.

„Majore Forrestere,“ zavolal jeden z členů skupiny kolem ohně. „Zplošťoval jsem knoflíky, abych je vydával za anglické mince. Nikdy mě nenapadlo nabíjet je do kanonu!“

Jeho druzi se smíchem povstali, aby mu připili plechovými pohárky. „Na Bestii z Bussacca, která nám dneska zase všem zachránila krky! Hurá! Na Bestii!“

Gabriel se široce usmíval a přikyvoval. Pár opileckých přípitků zvládne. Ale první, kdo ho nazve majorem Knoflíkem, půjde rozhodně k zemi. „Děkuju, mládenci. A jestli máte nazbyt nějaké knoflíky, které jste ještě neroztloukli kladivem, četař Kelgrove jich bude potřebovat asi osm. Vyplatí vám šilink za kus.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog