Milan Šimečka

LISTY Z VÄZENIA

DOPISY Z VĚZENÍ

Ukážka z elektronickej knihy

V roku 1999 vydala Nadácia Milana Šimečku zbierku listov - autentických dokumentov z jednoročnej vyšetrovacej väzby Milana Šimečku v pražskej Ruzyni (1981-1982).

V roku 2018 prináša čitateľom túto silnú výpoveď o ľudskej statočnosti znova a to v elektronickej podobe.

Odvaha oslobodzuje človeka od obáv

o život ku slobode sveta. Odvaha je

nevyhnutná, pretože v politike nie je

v stávke len život, ale svet.

Hannah Arendt

Nejsem prostě schopen zavírat oči,

když už jsem byl obdařen zrakem.

Možná bych to i dovedl, ale strašne bych se styděl

sám před sebou a byl bych nanic.

Milan Šimečka, 17.10.1981

Zostáva záhadou, prečo sa Listy z väzenia Milana Šimečku až doteraz nepodarilo vydať. Myslím, že to tak malo byť, hoci pre to nemám nijaký racionálny dôvod. A tiež si myslím, že nastal čas.

Keď sme už pomaly končili spracovanie vysvetľujúcich poznámok a komentárov k jednotlivým listom, zostalo nám niekoľko vecí, na ktorých objasnenie sme museli rezignovať. Jedným z nich bolo autorstvo knihy Holubí věž.

Ako čitateľ uvidí, Milan Šimečka si dosť naliehavo želal, aby jeho rodina zistila autora a okolnosti, v ktorých žil. Nikdy sa to nepodarilo. Pred pár dňami som náhodou otvorila encyklopédiu a pred očami som mala titul Holubí věž, s autorom, biografiou.

Samozrejme, že to považujem za znamenie.

Nebola to úplne posledná vec, ktorú sa nám nepodarilo vypátrať a vysvetliť. Navyše, určite budú vyvstávať pre každého čitateľa trochu iné otázky, pravdepodobne odlišné od tých, čo boli dôležité pre nás.

Myslím, že sa nestane nijaká tragédia, keď bude mať čitateľ aj istú mieru voľnosti pre interpretáciu, ako ju má vždy pri čítaní literárneho diela.

Listy sú autentickými listami z väzenia, s reálnymi vzťahmi, osobami a okolnosťami, majú dokumentárnu hodnotu. Ale sú zároveň literárnym dielom, s danými hlavnými postavami, okolnosťami a réžiou, ale s prísne individuálnym prežívaním, uvažovaním a podaním príbehu. Neznámy detail snáď neuberie jeho sile, autenticite a presnosti.

Samozrejme, že sme sa snažili urobiť čo najviac pre zrozumiteľnosť a ľahšiu čitateľnosť listov. Bolo by mi ľúto, keby sa text stal neprehľadný, alebo nezrozumiteľný, kvôli neznalosti postáv, okolností. Preto sme urobili poznámky a komentáre. Mám k týmto textom od ich vzniku zvláštny vzťah. Nesmierne si ich cením. Viem o nich svoje. Keď ich čítam znova po čase, vždy tam odkryjem inú a ďalšiu rovinu. Ani chvíľu nepochybujem, že oslovia každého vnímavého človeka. Sú to listy z väzenia od múdreho, vzdelaného a úporne rozmýšľajúceho človeka. Premyslel za nás v tichu cely mnohé, k čomu sa nedostaneme v zhone každodenného života.

Sú to listy, ktorých autor venuje citom a vzťahom viac pozornosti ako priemerný človek možno za celý svoj život.

Ale nielen to. Je to text etický, lebo hovorí o tom, čo je dobré pre človeka a jeho dušu a čo zlé. Je to text estetický, oslavujúci krásu, frustrovaný jej totálnou absenciou v prostredí, v ktorom vzniká a ktoré sa stáva čírym kontrapunktom.

Je to text filozofický, múdry, múdrosťou hlavy a múdrosťou srdca. Je to text smutný, ako je mikrosvet, v ktorom jeho autor žije, a text bohatý na hlbokú radosť, ktorú život môže poskytnúť.

Je to text ako život sám. Autor si ho váži, ctí a oslavuje aj vo väzení. január 1999

Edičná poznámka

Samotné Listy majú vlastný príbeh

Milana Šimečku uväznili 6. mája 1981. Až do októbra nedostávala rodina, okrem jedného, žiadne listy.

List z 23. 5. 1981, ktorý rodina dostala, je jediný list, napísaný v Bratislave, vo väznici Justičného paláca, ktorý sa zachoval.

Korešpondencia bola zadržiavaná, z doteraz presne neobjasnených dôvodov, hoci prešla cenzúrou. V októbri prišiel prvý list (č. 17), po niekoľkotýždňovej prestávke prišli listy č. 181. Číslovanie zaviedol samotný autor, keď zistil, že listy nechodia, ako by mali, aby dosiahol istý stupeň kontroly.

Po osude zadržaných listov sme pátrali, dostali sme však negatívne odpovede. Pre ilustráciu uvádzame v prílohách odpoveď riaditeľa Ruzyně, dr. Čeřovského na náš list.

Zvláštnosťou listov Milana Šimečku je používanie slovenského a českého jazyka podľa jeho vlastného kľúča. Je možné si všimnúť, že listy napísané v Bratislave sú v slovenčine a tiež listy adresované slovenským priateľom. Jeho rodina je však prirodzene česko-slovenská, preto listy z Ruzyne píše po česky. Občas je i jeden list sčasti po slovensky a sčasti po česky, ani samotný jazyk autora tiež nebolo možné vyčistiť od čechizmov a slovakizmov tak, aby nestratil vlastný štýl.

Listy boli určené vlastne vždy viacerým osobám. Bolo ich preto potrebné rozmnožiť. No a aby boli čitateľné, bolo potrebné aj prepísať ich na stroji, samozrejme s takým množstvom kópií, ako to bolo možné. Robili to Eva Šimečková a Miroslav Kusý, ktorý Listy č. 18-21 amatérsky zviazal a doplnil o vlastný list prezidentovi, ktorý vo veci Milana Šimečku tomuto adresátovi napísal.

Takto vzniklo prvé dodnes dochované samizdatové vydanie listov, pod názvom Dopisy z vězení, Praha 1981. Podobným spôsobom listy vydal aj Vilém Prečan v Scheinfelde v Československém dokumentačním středisku nezávislé literatury.

Na záver umiestnil Šimečkovu esej Být ve vězení, ktorú napísal v r. 1978. List č. 22 chýba.

Nasledujúce listy č. 23-30 boli opisované a šírené medzi stále sa rozširujúci okruh čitateľov najskôr jednotlivo, potom boli usporiadané, prepísané a vydané ako samizdatový II. diel Dopisov z vězení.

Namiesto úvodu obsahovali list Miroslava Kusého, ktorý Milanovi Šimečkovi do väzenia skutočne poslal (aj keď mu nikdy nebol odovzdaný). Ostatné listy už zostali neusporiadané, ale prepísané na stroji putovali po ľuďoch. Posledný mal číslo 40.

List číslo 38 chýbal, našli sme ho v rukopise a zaradili.

List číslo 32 existuje vo verzii 32 a 32 a. List č. 34 nie je známy. Tým končí história listov, ktoré boli známe, kým Milan Šimečka prišiel z väzenia.

Od neho sme vedeli, že priniesol so sebou nejaké písomnosti, napr. Dopisy o povaze skutečnosti. Ako vysvitá z listov, napísal ich prvýkrát v bratislavskej väznici, kde ich ale zničil. Druhú verziu písal v Ruzyni v januári 1982. Doma ich prepísal a opatril úvodom. V rukopisnej pozostalosti sme našli spolu sedem listov, ktoré boli iba v rukopise. Boli to listy č. 10, 11, 12, 38, 41, 42 a 43. S najväčšou pravdepodobnosťou ich priniesol Milan Šimečka taktiež z väzenia osobne. Pri prepúšťaní mu, ako vravel, k veľkému prekvapeniu nič z toho, čo mal v cele, neodobrali a niektoré písomnosti mu vydali. Nie je ale vylúčené, že z posledných listov č. 41 - 43 aspoň prvé dva prišli poštou. Vylúčené to nie je ani u posledného listu, aj keď posledné strany sú datované 25. 5. 1982 a o dva dni bol prepustený. List hneď po napísaní odovzdal administratívnej mašinérii a nedalo sa celkom presne zrekonštruovať jeho cestu, pretože obálka sa nezachovala, podobne ani presná informácia.

Keďže bol prepustený bez súdu, z vyšetrovacej väzby, ani nebol dôvod, aby mu odoberali nejaké osobné veci.

Vtedy mali dôvody a vôbec právo svoj zvláštny spôsob existencie.

Všetky listy sme prepísali. Niekoľko nečitateľných miest sme boli nútení vynechať, v texte sú označené...*.

Listy sme zoradili chronologicky. Prvé z listov, ktoré neboli v samizdatových vydaniach, sme metaforicky zaradili do kapitoly s názvom Listy, ktoré sa stratili. Ostatné sú zaradené na príslušných miestach.

V poznámkach a komentároch sme sa snažili vysvetliť základné reálie, aby sa text listov stal zrozumiteľnejším. Po viacerých úpravách nám vyšiel istý kompromisný tvar poznámok.

Osoby, ktoré sa v listoch vyskytujú najčastejšie, sme predstavili spolu hneď pri prvých listoch, aby bolo čitateľovi jasné, kto je kto. Takto sme priblížili rodinu, priateľov a základné reálie, ktoré tvoria súčasť známej skutočnosti Milana Šimečku.

Z toho dôvodu nevysvetľujeme už následne jednotlivých rodinných príslušníkov, takže čitateľ sa môže pre informácie o menách vrátiť vždy k úvodným poznámkam.

Nebolo možné uviesť o jednotlivých osobách kompletné heslá. Známe osobnosti si čitateľ nájde v encyklopédiách. Listy spomínajú skutočne veľa známych osobností.

Podobne sme rezignovali na vysvetľovanie dobových súvislostí.

Bolo by potrebné opísať príliš veľký historický úsek, a preto odkazujeme na patričné zdroje.

Podotýkame len, že Milan Šimečka a jeho priatelia boli postihnutí normalizačnou perzekúciou v rokoch 1969-70, boli vylúčení zo strany, zbavení možnosti odborného uplatnenia, pracovali na robotníckych miestach, boli zadržiavaní Štátnou bezpečnosťou, podrobovaní domovým prehliadkam, ich rodinní príslušníci boli postihovaní zákazom štúdia, pracovného uplatnenia a podobne.

Toto je hlavný rámec, v ktorom sa uskutočnilo uväznenie a o ktorom tiež sú Listy z väzenia Milana Šimečku.

V dokumentoch VONSu (Výbor na obranu nespravodlivo stihaných) sa proces, v rámci ktorého bol Milan Šimečka stíhaný, uvádza ako proces so signatármi Charty 77.

VONS vznikol v roku 1977 ako reakcia na uväznenie a trestné stíhanie prvých hovorcov a aktivistov Charty 77.

Milan Šimečka, ako pozorný čitateľ môže zistiť v dokumentoch o Charte 77, nikdy nebol jej signatárom. Malo to konkrétnu rodinnú súvislosť, ktorú analyzoval v eseji Rukojemníci štátu. Napriek tejto skutočnosti, myšlienkami i skutkami, patril do tohto spoločenstva a celkom prirodzene s ním bol aj perzekvovaný.

Sdělení VONS č. 250

Trestní stíhaní pro podvracení republiky

15. květen 1981

V souvislosti se zadržením dvou mladých francouzských občanů na rakouské hranici na konci dubna 1981 proběhla v následujících dnech v Praze, Bmě a Bratislavě rozsáhla policejní akce spojená s obvyklým zadržováním a domovními prohlídkami. Tyto perzekuce se týkali asi 30 občanů, vesměs signatářů Charty 77, z nichž část byla po dvou- či čtyřdenním bezdůvodném zadržení propuštěná, další skupina propuštěných byla obviněná z podvracení republiky (ve větším rozsahu). Na ostatních 12 občanů, včetně dvou Francouzů, byla pravděpodobně uvalená vazba.

Postiženi: Dr. Zbyněk Fišer, alias Egon Bondy a další propuštění Jan Bednář, Karel Šiktanc, Jan Šimsa, Jaroslav Mezník, Olga Havlová, Věra Šťovíčková, Milan Otáhal sr., Karel Pecka, Jiří Bednář, Zina Freundová, Prof, dr. Jiří Hájek, spolu s dalšími obviněn, prof., dr. Zdeněk Jičínský, Ing. Ivan Havel, dr. Jozef Jablonický, Ing. Karel Holomek, Mojmír Klánský.,

Eva Kantůrková (11. V. 1930) spolu s dalšími ve vazbě Dr. Jiřina Šiklová (17. VI. 1935), Karel Kyncl (6. 1. 1927),

Jiří Ruml (8. VII.1925), Jan Ruml (5.3. 1953), Prof. dr. Miroslav Kusý (1. 12. 1931), dr. Milan Šimečka (6. 3. 1930), Jiří Müller (29. 11. 1943),

Doc. dr. Ján Mlynárik (11. 2. 1933), Jaromír Hořec (18. 12. 1921), Francoise Anisová, Gilles Thonon.

*

Mladí Francúzi boli po niekoľkých dňoch vypovedaní z republiky. Ostatných desať dolu menovaných osôb bolo uväznených.

Po dvoch týždňoch boli prepustení Jiří Müller a Miroslav Kusý a stíhaní na slobode.

*

Jaromír Hořec bol prepustený v septembri 1981 po inscenovanom televíznom interview.

Sdělení VONS č. 0296

25.3.1982

Dne 22. 3. 1982 byli propuštěni z vazby čtyři signatáři Charty 77, kteří jsou vyšetřování v souvislosti se zadrženým francouzským kamionem na čs.-rakouských hranicích. Jejích trestní stíhaní pokračuje. Ve vazbě zostávají Jiří Ruml, Ján Mlynárik a Milan Šimečka.

Sdělení VONS č. 303

(Propuštení Jiřího Rumla, Jána Mlynárika a Milana Šimečku)

3.6.1982

Ve čtvrtek 27. 5. 1982 byli rozhodnutím městského prokurátora v Praze (podepsán náměstek JUDr. Fronk) po téměř 13 měsících propušteni z vazby signatáři Charty 77 - novinář Jiří Ruml (člen VONS) a spisovatel Milan Šimečka. Signatář Charty 77 - historik Ján Mlynárik byl propuštěn koncem téhož týdne na Slovensku.

Usnesení městského prokurátora v Praze uvádí mj. „Přezkoumáním celkové důkazní situace, jakož i dalších okolností případu, jsem došel k závěru, že důvody vazby pominuly a že je proto nutné obviněné propustit na svobodu.“

Jiří Ruml, Ján Mlynárik a Milan Šimečka byli propuštěni jako poslední ze skupiny 8 čs. občanů, kteří byli v květnu 1981 obviněni podle § 98/1, 2, a, b tr. z. (podvracení republiky) a vzati do vazby v souvislosti se zadržením kamionu franc. stát. příslušníků Thonona a Anisové.

Všichni obvinění v této cause jsou v současné době trestně stíháni na svobodě.

*

Súdne pojednávanie sa nikdy neuskutočnilo. Väzneným sa tiež nikto za pretrpené príkoria a stratený čas života neospravedlnil.

Listy,

ktoré sa stratili...

Milá moja, milí chlapci!

23. 5. 1981

Plynie čas, hodiny a dni a týždne. Je to ten zlý, všedný, bezduchý čas „chronos“, ktorý nemá ani vrcholy, ani nížiny, je plochý, je to síce vesmírny čas, lebo vychádza slnko a nejaké tie kvazary pulzujú v jeho rytme, ale v človeku vzbudzuje len únavu. Ten iný čas, čas „kairos“, čas ľudských bytostí je niekde za mnou, so svojimi radosťami, trápením, láskou a prežívaním. Dám príkaz pamäti a komputer spustí tlačiareň a ja si môžem čítať. Peťo, je to tak? Chodím a čítam si záznamy. Štyri metre tam a štyri späť, prerátam si to na kilometre. Škoda, že nemám tak presne v pamäti vaše behy na Železnú studničku, chlapci, vydal by som sa tam. Takto sa orientujem len približne. Vyjdem odtiaľ, na Karadžičovej nechám veľkoryso utiecť autobus č. 37 a pokračujem peši okolo Steina cez Račianske mýto, po Malinovského a zahnem na Pražskú. Ale nie, tam neradi chodíme. Pretože je času dosť, idem zadom. A pretože je ešte stále času dosť, idem pozrieť na sirôtky na Lízinkinom hrobčeku. A ty sa, Muki', už zatiaľ nemôžeš dočkať s kávou. Káva! Čo si robila celý deň?

Alebo idem inými cestami. Z Petržalky na obed s chuderou Zorou, ktorá sa mi motá okolo nôh a pozerá na mňa s psovskou láskou. Ale vydávam sa aj na cesty skoro už zabudnuté, na cesty Horským parkom, na cesty zo Žabovřesk domov na Pellicovu, na cesty zo Zámostí na obed a dokonca na cesty do školy a na cesty vzdialeného detstva uličkou do kolónie. Na všetko je čas. Štyri metre tam a štyri späť. Keď sa unavím, aspoň rýchlejšie zaspím, a noc je milosrdná. Len niekedy počujem hodiny na Blumentálskom kostole alebo hučanie nočného autobusu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Edičná poznámka

Listy, ktoré sa stratili...

Milá moja, milí chlapci!

1. diel

II. diel

III. diel

IV. diel

Prílohy