Chicken Soup for the Soul: The Power of Positive:

101 Inspirational Stories about Changing Your Life Through Positive Thinking.

Published by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,

Copyright © 2012 by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC.

This edition published under arrangement

with Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,

PO Box 700, Cos Cob CT 06807-0700 USA.

All Rights Reserved.

Translation © Bronislava Bartoňová, 2018

978-80-7252-783-0

(1) Jak je důležité mít se rád

Cihlu po cihle

Snad jsem nedošel tam, kam jsem se vydal,

ale i tak jsem, myslím, dosáhl svého cíle.

~Douglas Adams

Patřím k těm, kteří v životě prozřeli poměrně pozdě. Trvalo mi to osmatřicet let a stálo mě to jedno nervové zhroucení.

Jiní lidé možná najdou smysl svého života trochu snáz, ale my tvůrčí typy zkrátka máme sklon jít do extrémů a rádi si sáhneme na dno svých sil. „Bylo to to nejhorší období mého života,“ říkám dětem, „ale zároveň to bylo to nejlepší, co mě v životě potkalo.“

Možná vás zajímá, co je tak báječného na tom, předávkovat se léky proti úzkosti a skončit na uzavřeném psychiatrickém oddělení. Nejsou snad v životě příjemnější věci? Třeba zamilovat se, mít dítě, dostat Nobelovu cenu za literaturu…

Tohle všechno jsem prožila (až na tu nobelovku, zatím), rozhodně je to skvělé a já jsem za to velmi vděčná. Ale ty krušné chvíle, které mě potkaly v osmatřiceti letech, přinesly nakonec mnoho úžasného ovoce.

Protože prakticky přes noc padly všechny zdi, všechny ty tlusté, vysoké, pečlivě vystavěné hradby, za kterými jsem se schovávala, a já byla najednou obnažená a bezbranná jako dítě. Neměla jsem se zač schovat, nezůstal mi žádný prostor mimo svět, byla jsem jen já, nahá jako želva bez krunýře, a ocitla jsem se na místě, kde už se nikdy v životě nechci ocitnout.

Když si zvyknete být za hrdinku, za tu, která si vždycky se vším poradí a všechno zvládne (nevyjímaje deprese, bulimii a podobné pohromy), nedokážete jen tak připustit, že potřebujete pomoc. Těžko to přiznáte sama sobě. Já jsem si hrála na silačku i v nemocnici, jen aby mě pustili. Byla jsem matka a potřebovala jsem fungovat, a ne ležet v posteli. Ale doktor mě naštěstí prokoukl (i když tenkrát jsem to ještě neuměla ocenit) a nepustil mě.

A tak jsem se ocitla tváří v tvář sama sobě. Byla jsem konfrontována se ženou, která se tolik snažila zavděčit druhým, že zapomněla na sebe. Do náhle uvolněného prostoru se vedraly pocity, které jsem se mnoho let zoufale snažila nevnímat.

Součástí léčebného programu bylo psaní deníku. Zaznamenávala jsem své myšlenky a pocity a kromě toho, že jsem se tím pomalu uzdravovala, se mi při psaní vrátila i dávno zasutá vzpomínka – kdysi jsem toužila stát se spisovatelkou. Ale tenkrát mi řekli, že je to k ničemu, že se psaním neuživím a že bych měla raději vystudovat něco pořádného a najít si normální práci. A tak jsem vystudovala finančnictví, našla jsem si solidní zaměstnání, byla jsem úspěšná, měla jsem pěkný plat… ale kdesi hluboko žil nepřiznaný pocit zrady.

Nevěřila jsem si natolik, abych v sobě našla sílu bojovat za svůj sen. Byla jsem poslušné děvče, „hodná holka“, která plní představy a očekávání svých nejbližších.

Ale ta hodná holka teď skončila na psychiatrii.

Když mě pustili, začala jsem docházet do intenzivního ambulantního programu, jehož se účastnili lidé všech věkových skupin. Na jednom terapeutickém cvičení jsem dostala za úkol nakreslit na tabuli čáru svého života a vyznačit na ní nejdůležitější události – dobré, zlé, nejhorší. Trvalo mi to hrozně dlouho, těch událostí bylo mnoho. Bála jsem se, že se ostatní začnou nudit. Ale ještě než jsem došla k přítomnosti, ozvala se jedna z mladších členek skupiny:

„Pane jo, tys toho prožila fakt hodně. Musíš být strašně silná. Já bych nepřežila ani půlku toho, co ty.“

Hned jsem mávla rukou a začala jsem se shazovat, jak bylo mým zvykem, ale když jsem se podívala na tu svoji čáru, poprvé mi došlo, že jsem toho vlastně prožila opravdu hodně. Ale dokud to neřekla ona, neuvědomila jsem si to. Měla jsem tolik práce, jak jsem se neustále snažila, usilovala, zvládala a bojovala, že jsem se nikdy nezastavila, nezamyslela se nad svým životem a neviděla, co všechno mám za sebou a přes co všechno jsem se dostala až sem. Byla jsem sice na psychiatrii, ale byla jsem naživu a začínala jsem znovu.

Pomalu, postupně, cihlu po cihle, jsem se začínala dávat dohromady. Každou cihlu jsem ale vzala do ruky, pečlivě si ji prohlédla a zamyslela se nad ní. Mám ji použít? Bude pro mě užitečná? Vybrala jsem si tenhle materiál skutečně já, nebo je to volba někoho jiného?

Takhle jsem postavila ženu, jíž jsem dnes. Díky tomu mám odvahu jít za svým snem z mládí – psát. A při kreslení čáry života mi došlo, že mám o čem psát. „Bůh mi dal dar, schopnost vyjádřit se psaním. A taky mi dal spoustu materiálu,“ říkám někdy s úsměvem.

Vždycky, když mi napíše někdo, koho zasáhl či ovlivnil některý z mých textů, jsem vděčná, že jsem v nejbolestnějším období dokázala najít smysl svého života.

~Sarah Darerová Littmanová

Hlásek

Slovo má sílu zničit i uzdravit.

Je-li slovo pravdivé a vlídné, může změnit svět.

~Buddha

Ležím na masážním stole a můj fyzioterapeut David se věnuje malému místu na mém rameni. Sténám. Zaryje hlouběji. Zaúpím hlasitě. Posune se o kousek výš a zasáhne nejbolestivější bod. Trhnu sebou a vykřiknu.

„Tady je to? Mám tlačit míň?“

„Ano,“ mumlám se zaťatými zuby.

David hněte něžněji a já sténám tišeji. „Dnes jsi nějak zvlášť ztuhlá,“ poznamenává a snaží se prsty rozmasírovat strnulé svaly za krkem a v ramenou. „Takhle zaťatá jsi nebyla… určitě už několik měsíců. Copak se děje?“

„Je duben,“ říkám. „Prostě je duben. Shakespeare měl pravdu, když tvrdil, že to je ten nejhorší měsíc.“

„Proč nejhorší?“ nechápe David. „Je tady jaro. Stromy se zelenají, tulipány kvetou…“

„Daně,“ heknu.

„Aha. Ale na ty je ještě dost času, ne?“

„Já už mám přiznání sepsané. Letos jsem se do toho pustila včas. A budou mi hodně vracet.“

„Tak to bys měla být spokojená, ne?“

Nahmátl další zatvrdlinu a já zasténala.

„A škola. V dubnu už mě nebaví učit ze starých materiálů, a tak si připravuju nové. A to zabere spoustu hodin.“

David opět zaryje prsty hlouběji do sevřených svalů. „A z těch nových materiálů můžeš učit i příští rok?“

„Můžu. A některé mám fakt dobře udělané. Začala jsem učit jinak a připravila jsem si věci přímo k tomu. Mám tam třeba častější opakování… A studenty to víc baví.“

David dál soustředěně dloube a hněte. „Ale to je fajn, ne?“

Povzdechnu si. Částečně proto, že to bolí, a částečně proto, že se dostáváme k tomu, proč doopravdy nemám ráda duben. Zklamání. Selhání. Lítost.

„No tak, Harriet. Jsi jako kámen, úplně to cítím. Pojď, rozmasírujeme to.“

Dlouze vzdychám. „No tak dobře, když už sis vzal do parády tělo i duši. Já nesnáším duben, protože mám v dubnu narozeniny. Protože jsem zase o rok starší a pořád slyším, že jsem za uplynulý rok zase nic nedokázala. Že jsem neshodila těch deset kilo, jak si pořád slibuju. Že jsem nedopsala tu knížku, kterou mám rozdělanou už šest let.“

David přestane masírovat. „Cože? A kdo ti to říká? To se necháš někým takhle sekýrovat?“

Chtěla jsem se ohradit, že nenechám, ale jen jsem otevřela pusu, došlo mi, že má pravdu. Jenomže mě nesekýroval někdo, nýbrž já sama. Hlas v mé hlavě, jenž patřil mně. Dala jsem hlas všem svým strachům, nejistotám a zklamáním. A používala jsem ho proti sobě.

„To já,“ odpověděla jsem zdráhavě a tiše, spíš pro sebe. „To já,“ zopakovala jsem trochu hlasitěji. A pak do třetice a ještě hlasitěji.

David začal opět zpracovávat strnulé svaly. „A co s tím budeš dělat?“

Žila jsem s tím hlasem tak dlouho, že mě ani nenapadlo, že bych s ním měla něco udělat. Nyní mi však začalo docházet, že mám na vybranou, a zvažovala jsem různé varianty.

„Asi mu řeknu, ať sklapne.“

Přemýšlela jsem, jakou má ten hlas sílu. Možná existuje ještě lepší možnost.

„Ne, nebudu mu říkat, ať sklapne. Řeknu mu, ať mluví hlasitěji. Akorát ho naučím říkat pozitivní věci. Připomínat mi, co všechno jsem dokázala. A ne, co jsem nezvládla.“

Myslela jsem na studenty, kteří mě mají rádi, na kolegy, kteří mě často žádají o radu, na autory z naší internetové literární skupiny, kteří si váží mých názorů, na redaktory z časopisů, novin a antologií, kteří nechávají otiskovat moje články a povídky. A najednou jsem viděla, že je tu mnoho dobrého, co by mi ten hlas mohl říkat – když mu to umožním.

A těch deset kilo, ta nedopsaná kniha a všechny ty další věci, jež jsem nezvládla? Dnes už vím, že nemá smysl trýznit se neúspěchy. Nefunguje to. Zkusím to opačně. A kdy jindy to otestovat než v dubnu?

Dnes už mi Davidovy prsty nepřinášejí muka, nýbrž slast. A hlásek dí: „No vidíš, jak je dobře, když si důvěřuješ.“

Ráda mu naslouchám.

~Harriet Cooperová

Boj s vnitřním tyranem

Těžko bojovat s protivníkem, jenž má základnu u vás v hlavě.

~Sally Kemptonová

Když jsem chodila na základní školu, šikanoval mě kluk jménem Scott. Dal mi přezdívku Tlustá držka a oslovoval mě tak při každé příležitosti. V autobuse sedával vždycky za mnou a celou cestu do mě dloubal, kopal do mého sedadla nebo mě píchal tužkou a dobíral si mě. A já se jen choulila v rohu.

Ale horší než Scott a všichni ostatní, kteří mě v dětství trápili, byl můj vnitřní tyran, jenž mě pronásledoval celý život, vytrvale mě shazoval nebo mi při rozmanitých příležitostech jízlivě syčel do ucha: „Mohla sis dát víc záležet,“ „Plácla jsi pěknou pitomost“ nebo „Tohle by normální člověk neudělal.“

Zvykla jsem si na to ponižování a vyrostla jsem v ženu bez sebevědomí, přestože navenek jsem působila jako úspěšný člověk. Studovala jsem s výbornými výsledky, na univerzitě jsem získala prospěchové stipendium, absolvovala jsem s vyznamenáním a jako lektorka jsem začala cestovat po celém světě. Z těchto úspěchů jsem se však nedokázala radovat, neboť mě neustále pronásledoval pocit, že stejně nejsem dost dobrá.

Když jsem se stala maminkou, přivedla mě má věčná úzkost z vlastní nedostatečnosti až na psychoterapii. Moc to ale nepomáhalo. Když jsem jednou terapeutce popsala jeden z nejhrubších způsobů, jímž mne sužuje můj vnitřní tyran, podívala se na mě soucitně a vzdychla:

„Ach, Saro, proč vy jste k sobě tak krutá?“

Chtěla jsem říct, že nevím. Že by mi to měla vysvětlit ona. Ale jen jsem se zastyděla a můj vnitřní tyran mi jedovatě zašeptal: „Vidíš, vždyť ty se nevyznáš sama v sobě. I tvoje terapeutka je z tebe perplex.“

Někdy v té době jsem se dozvěděla, že mám Sjögrenův syndrom, autoimunitní onemocnění. Touto diagnózou se vysvětlily roky různých bolestí, komplikované těhotenství nebo ztráta čichu. Hledala jsem někoho, kdo se zabývá celostním přístupem k léčbě, a navštívila jsem jednoho funkčního chiropraktika. Ten mi poradil pár změn v jídelníčku, nějaké doplňky stravy, a kromě toho mi doporučil psychoterapii. Překvapeně jsem se ptala proč.

„Protože to, jak lidé přemýšlejí, velmi ovlivňuje jejich fyzické zdraví,“ odpověděl.

A tak jsem opět zamířila na psychoterapii. Tentokrát jsem se ocitla u vlídné, moudré, duchovně založené dámy jménem Vicki. Spolu jsme začaly rozmotávat klubko mého zmateného myšlení. Živě si vybavuji naše první sezení, kdy jsem jí řekla o Sjögrenově syndromu.

„Je to autoimunitní onemocnění,“ vysvětlovala jsem. „Moje bílé krvinky napadají mé žlázy se zevní sekrecí.“ A pak mi to došlo. „To je komické.“

„Copak?“

„Jen jsem si uvědomila, že to je přesně to, co dělám já. Napadám sama sebe.“

Myslím, že mnozí lékaři by asi nesouhlasili s tím, že za mou nemoc může moje myšlení. Ale já jsem přesvědčená, že tam souvislost je. Napadám sama sebe myšlenkově a citově, a tak se tělo začne chovat stejně.

Po tomto prozření jsem se každopádně rozhodla pro změnu. V den svých čtyřicátin jsem si napsala do deníku:

„Příští rok na sebe chci být hodná.“

Bylo to náročné. Nejprve jsem se naučila identifikovat záludnou přítomnost tyrana ve svých myšlenkách. Samotnou mě překvapilo, jak často ke mně promlouvá a do čeho všeho se plete. Pak jsem se naučila mu oponovat. Například: „Nepovedlo se mi to dokonale, ale i tak je to dobré,“ „Každý někdy řekne něco, čeho pak lituje,“ nebo: „I dobrý člověk je jenom člověk a dělá chyby. Je to normální.“ I dnes někdy cítím, že mě chce můj vnitřní tyran srazit na kolena. Už ale vím, že v takovou chvíli mám na výběr: Myslet postaru a poddat se mu, nebo být na sebe hodná, být klidná a zdravá.

Má moje úsilí smysl? Podle mě určitě ano. Zřetelně vnímám změnu na myšlenkové a citové úrovni. A co se týče úrovně tělesné –

uvidíme. Uzdravení nějaký čas trvá. Jedno vím ale jistě: až se můj vnitřní tyran obuje do mého nového přesvědčení o propojení těla a mysli a bude rýpat, „Podívej, co sis způsobila,“ postavím se mu a řeknu: „Ano, ale už se to učím dělat jinak.“

~Sara Matsonová

Seznam

Moudrý je ten, kdo se netrápí tím, co nemá,

nýbrž se raduje z toho, co má.

~Epiktétos

Sedím v kanceláři šéfa osobního oddělení a strnule pozoruji, jak se mu pohybují rty, když se se mnou naučenými větami loučí, když mi rutinovaně přeje hodně zdaru v dalším životě a podává mi přitom krabici, do níž si mám sbalit svoje osobní věci.

Po dvaadvaceti letech u firmy bych si dovedla představit příjemnější způsoby rozloučení. Mohli mi třeba uspořádat večírek. Anebo aspoň koupit dort a balónky... Ne. Dostala jsem lepenkovou krabici. Tu teď i se svými věcmi pokládám na zadní sedadlo, usedám za volant a naposledy se dívám do zpětného zrcátka, v němž se mi z očí vzdaluje impozantní cihlová budova, kde jsem tolik let pracovala.

Co teď? přemítám rozpačitě. Co teď?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

(1) Jak je důležité mít se rád

Cihlu po cihle

Hlásek

Boj s vnitřním tyranem

Seznam

(2) Jak je důležitý správný pohled

(3) Jak je důležité vytrvat

(4) Jak je důležité umět zvolnit

(5) Jak je důležité být vděčný

(6) Jak je důležité dávat

(7) Jak je důležité snít

(8) Jak je důležité umět se přemoci

(9) Jak je důležité na sobě pracovat

(10) Jak je důležité pozorovat druhé

(11) Jak je důležitá změna myšlení