Uri Orlev

Je těžké být lvem

Překlad: Lenka Bukovská

Copyright © Uri Orlev

Illustrations © Yossi Abulafia

Published by arrangement

with The Institute for the Translation of Hebrew Literature

All rights reserved.

Translation © Lenka Bukovská, 2018

ISBN: 978-80-7252-784-7

KAPITOLA PRVNÍ

Něco o mně, o mé mámě, o našem psovi a o jeho tajemství

Jednou, to jsem byl ještě svobodný mládenec, jsem si zajel na dovolenou do sanatoria. Našeho psa jsem vzal pochopitelně s sebou. Pes patřil mně a mé mámě. Popravdě jsem se do sanatoria nevydal kvůli dovolené ani za odpočinkem. Jel jsem si tam najít ženu. Ale žádná z těch, které jsem tam potkal, se nelíbila mému psovi. Byl hrozně žárlivý a chtěl mě mít jenom pro sebe.

Máma trvala na tom, že se musím oženit. Vždycky jednou za čas na to zavedla řeč. Nemůžu přece celý život bydlet s ní. Měl jsem takové tušení, že spíš než o nevěstu jí jde o vnoučata.

Náš pes nebyl tak úplně obyčejný. Tedy, na první pohled vypadal docela normálně, sídlila v něm však duše velikého kouzelníka, který žil před tisíci lety v Indii. Máma o tom samozřejmě nevěděla. V našem pokolení se jeho duše vtělila do pejska. Když jsme ho dostali, nejdřív mi na něm nebylo nic podezřelého. Dokud jsem jednou z jeho pokoje nezaslechl podivné zvuky. Jako kdyby tam něco olizoval, srkal, ocucával a u toho si chrochtal. Že by se náš pes zrovna něčím cpal? Vyloučeno. Vždyť v pokoji žádné jídlo nemá. Nejspíš se mu zdá o nějaké dobrotě, jak už to u psů bývá, a ze spaní blaženě pomlaskává. Potichoučku jsem došel k zavřeným dveřím a nahlédl dovnitř klíčovou dírkou. No to snad ne! Podíval jsem se ještě jednou, jestli mě zrak nešálí – a opravdu, byl to náš pes a právě si pochutnával na pečínce s omáčkou v překrásné porcelánové míse. Nemohl jsem uvěřit vlastním očím. A užasl jsem ještě víc, když pes hrábl pravou přední packou o podlahu, drápem vyryl před sebe jakési podivné znaky a pečínka beze stopy zmizela. Nejspíš se mi to jenom zdálo, pomyslel jsem si. Ale než jsem se stačil vzpamatovat z toho, co jsem před chviličkou viděl, objevila se před naším psem zase ta ozdobná mísa a na ní pečená kachna.

„No tohle!“ vykřikl jsem a vrazil do pokoje.

A tak jsem odhalil jeho tajemství. Nebyl už pravda tak mocným kouzelníkem jako před tisíci lety. Jeho duše si do psího těla přenesla jen zlomek svého někdejšího umění. Stačilo tak na pečínku jednou za dva měsíce (s možností výměny za jinou lahůdku) nebo na dva tři žertíky. Pak musel dlouho čekat, než se mu síly zase obnoví. Když jsem vtrhl dovnitř a přistihl ho, byl tak zaskočený, že otevřel tlamu a řekl:

„Ale ne!“

A tím na sebe prozradil další tajemství. Uměl mluvit. I tahle schopnost ale měla své meze. Nezvládl víc než pár krátkých rozhovorů denně. Od té doby jsme si čas od času trochu povídali o všem možném, pochopitelně jen když to neslyšela máma. Nikdy mi neobjasnil, proč svoje schopnosti tají. Ale po všem, co jsem prožil – a o čem se vám tu chystám vyprávět –, už to chápu. A pochopil jsem i mnoho dalšího.

V sanatoriu jsme bydleli ve společném pokoji a povídali jsme si víc než obvykle. Jednoho dne jsme se začali bavit o mně. Vykládal jsem mu o svém životě, o tátovi a o dětství. A taky o své jediné touze, která mě provázela už od malička – touze stát se lvem.

„Proč jsi mi o tom nikdy neřekl?“ zeptal se pes.

„Nechtěl jsem před tebou vypadat směšně. Nemám pro tohle svoje zvláštní přání žádné rozumné vysvětlení.“

„Vždyť jsi mi zrovna vyprávěl, že jsi byl jako kluk malinký a slabý,“ prohlásil pes. „A malí slabí kluci někdy sní o tom, že budou jednou velcí a silní jako lvi. A kromě toho jsi možná byl lvem v minulém životě a jako trest za tvoje tehdejší skutky ses stal člověkem.“

„Jaké špatné skutky můžou asi tak provádět lvi, aby je někdo potrestal tak divným způsobem?“

To náš pes netušil. Nikdy lvem nebyl. Ale vyprávěl mi, že ve psím těle se narodil za trest kvůli všem zlým kouzlům, která před tisíci lety jako kouzelník provedl.

„Mohli ze mě taky udělat blechu, ale odměnou za všechna dobrá kouzla mě nakonec proměnili v psa.“

„Ale kdo?“ vyzvídal jsem. „Kdo tě proměnil v psa?“

Ani na tuhle otázku mi neodpověděl. Možná to nevěděl nebo mi to zkrátka nechtěl prozradit. Třeba měl zakázáno o tom mluvit. Převtělování, pokud něco takového vůbec existuje, je tajemstvím Indů. My máme zase jiná tajemství. Tajemství ráje. A tajemství pekla.

„Poslyš,“ řekl mi náš pes, „mohl bych tě ve lva proměnit.“

Vyprskl jsem smíchy.

„A kdy?“ zasmál jsem se.

„To ti teď nedokážu říct,“ odpověděl. „Někdy v budoucnu.“

Druhý den jsme se vrátili domů a já na celou věc zapomněl.

KAPITOLA DRUHÁ

Jak jsem se proměnil ve lva a o mé návštěvě u Cviky

Uběhlo pár let. Náš pes zestárnul. I já byl o něco starší. Ještě stále jsem byl svobodný mládenec a ještě stále jsem bydlel s mámou v našem velkém bytě. Když tu jednou v noci…

A tady začíná příběh, který vám chci vyprávět, tedy – příběh o tom, jak jsem se stal lvem. Ta noc se ničím nelišila od ostatních. Probudil jsem se tehdy s podivným pocitem a dřív, než jsem stačil rozsvítit, staly se naráz tři věci: pyžamo na mně začalo praskat, znělo to, jako když se trhají staré hadry, a můj budík spadl na zem, protože se pode mnou prolomila postel. Na té posteli jsem spal už jako kluk a unést tělo vážící najednou přes dvě stě kilo na ni bylo zřejmě příliš. Natáhl jsem ruku po vypínači, abych rozsvítil. Ale co to? Nemohl jsem ho nahmatat. Uslyšel jsem cosi podivně zaškrabat o omítku, jako by někdo přejel drápy po zdi.

Polekal jsem se. Ohmatal jsem si obličej, pak znovu, horečně jsem si rukama přejížděl po celém těle. Ne, to přece není možné. Zdráhal jsem se tomu uvěřit. Poškrábal jsem se. Ano, jsem vzhůru, o tom není pochyb. A přestože můj mozek tu skutečnost odmítal přijmout, bylo mi najednou jasné, co se stalo. Pěkné nadělení! Pes si po celé ty roky pamatoval náš rozhovor. Od té doby jsem ho vážně neviděl kouzlit. Kvůli mně se vzdal svých vyčarovaných jídel a střádal magickou sílu, dokud jí neměl dost, aby mě dokázal proměnit ve lva. Zkusil jsem ho zavolat, ale z úst se mi vydral jen řev, který polekal i mě samotného. Nemohl jsem mluvit. Byl jsem vzteky bez sebe. Přestože jsem se bál, že dostanu elektrickou ránu, našel jsem jazykem vypínač a podařilo se mi rozsvítit. Vrhl jsem se ke skříni, ale skok jsem si špatně vyměřil a svou vahou jsem rozbil její dveře. Ve zbylých střepech zrcadla jsem spatřil, jaké neštěstí mě postihlo. Ozvalo se tiché zaštěkání a já zpozorněl. Byl to on. Náš pes. Ten pitomec. Ten idiot! Zloduch všech zloduchů! Popadl jsem ho a už už jsem otvíral tlamu, když vtom mě napadlo: pokud ho teď slupnu, kdo mi pak vrátí lidskou podobu? I on se vylekal při pohledu na to, co svým ukvapeným činem natropil. A jakmile jsem ho pustil – přestože mi v tom okamžiku skutečně připadal jako něco k snědku, padl bezmocně k zemi a hlasem indického kouzelníka zakňučel:

„Myslel jsem… myslel jsem, že jsi chtěl být lvem.“

Zvedl jsem tlapu a opět jsem se zarazil až v poslední vteřině.

„Jestli mě sežereš,“ kvílel pes, „nikdo tě už nepromění zpátky v člověka.“

Přikývl jsem. Přesně to mi došlo už před chvilkou. Potom jsem uslyšel mámino vzdychání a pokašlávání a vzápětí se ozvaly šouravé kroky v bačkorách. Šla se podívat, co je to v mém pokoji za poprask. Moje chrápání ji už dávno nebudilo, tohle ji ale vyburcovalo ze spánku.

„Co se dá dělat,“ kňučel pes, který konečně pochopil, jakou příšernost to provedl. V té chvíli jsem si přál, aby ho v příštím životě proměnili v blechu. Co v blechu? V bakterii. V bacila!

„Mám vysvětlit mámě, co se stalo?“ zeptal se.

Výhružně jsem zavrčel a důrazně zakroutil hlavou.

„Vrátím ti lidskou podobu, jakmile jen budu moct,“ pokoušel se mě utěšit.

Přikývl jsem. Usmát jsem se nemohl. To lvi nedokážou. Znovu jsem se zarazil v posledním okamžiku, protože mě při pohledu na psa opět přemohl pocit, že se dívám na něco, co by stálo za to sežrat. A mohlo by to být i chutné. Je to pěkně vykrmené. Jenom příliš malé. Jednohubka, kterou hlad nezaženu. A hlad jsem měl veliký. Máminy kroky už byly docela blízko. Co se stane, až mě uvidí, vlastně – až v mém pokoji uvidí lva a zjistí, že já jsem pryč? Postel je rozlámaná, pyžamo vypadá, jako by ho někdo rozřezal, a skříň je taky rozbitá. Bude mít za to, že jejího jediného syna sežral lev! Nebylo by lepší, kdyby se dozvěděla pravdu? Kdepak. Něčemu takovému by nikdy neuvěřila. Člověk, který se proměnil ve lva?! Nebudu ji zbytečně trápit. Kývl jsem hlavou směrem k chodbě. Pes porozuměl.

„Budu na ni dávat pozor a postarám se o ni, dokud se nevrátíš.“

Pak jsem si tlapou přikryl ústa.

„Ano,“ pochopil, „budu držet jazyk za zuby.“

Unese máma ten žal, který jí moje zmizení způsobí? Kdybych neměl takový hlad, možná bych zaplakal nad jejím hořkým osudem. Ačkoli jsem netušil, jestli lvi dokážou ronit slzy. S otevíráním okna jsem se nezdržoval. Jediným obrovským skokem jsem prolétl zavřeným oknem a za zvuků praskajícího dřeva a tříštícího se skla jsem bez jediného šrámu přistál venku na trávníku. A odtamtud jsem uslyšel mámin křik:

„Pomóc! Unesli mi syna! Pomóc! Unesli mi syna! Pomóc…“

V sousedních bytech se hned rozsvěcovala světla a nastalo velké pozdvižení. Mámu už slyšet nebylo. Nejspíš omdlela. Ještě nějakou chvíli ke mně doléhal štěkot našeho psa. Ten pitomec. Ještě si to s ním vyřídím! Kdyby ze mě aspoň udělal mluvicího lva. Nebo kdyby mi nechal pod hřívou ruce s prsty, nebo aspoň jednu ruku. Ještě štěstí, že uvnitř jsem to pořád já, jinak bych mohl rozsápat psa, nebo někoho ze sousedů, nebo dokonce… ne, na takovou možnost jsem nechtěl ani pomyslet.

Neztrácel jsem čas dlouhými úvahami a vyrazil na ulici, plížil se tmou a vyhýbal se pouličním lampám. Běžel jsem rovnou za svým nejlepším kamarádem Cvikou. Ne za Velkým Cvikou, který mě na základní škole mlátil, ale za Malým Cvikou, který se mnou od první do sedmé třídy seděl v lavici a se kterým jsme měli společnou sbírku známek. A hlavně, hráli jsme si spolu na lvy. Cestou jsem ulovil černou kočku. Žerou lvi kočky? zeptal jsem se sám sebe a pak jsem se nestačil divit vlastním pocitům. Tedy lvím pocitům. Ne těm lidským. Začaly se mi sbíhat sliny a kočku jsem s chutí slupl jako malinu.

Někde v sousedním domě štěkal pes jako pominutý. Rychle jsem proklouzl do chodby. Cvika se svou ženou Ruchamou a dvěma dětmi bydlel v podkroví. Pospíchal jsem nahoru a olizoval si z tlamy zbytky krve, abych je nepolekal. Ještě by si mohli myslet, že jsem venku někoho zardousil. Přemýšlet jsem začal, teprve když jsem se ocitl před jejich dveřmi. Co teď? Co si počnu, jestli mi nedej bože otevře Ruchama? A co vlastně udělám, když mi otevře Cvika? Nejdřív zazvoním. Určitě se neprobudí hned. Kolik tak může být hodin? Nemám počkat, až jejich malý zapláče? Kdepak, k dětem v noci vstává ona. Musím zazvonit a schovat se na schodech vedoucích na střechu. Odtamtud uvidím, kdo přišel otevřít. A není to vlastně jedno? Hladce to tak jako tak neproběhne. Největší otázkou zůstává, jestli si Malý Cvika všimne našich smluvených signálů, nebo jestli ho zachvátí děs a bude si myslet, že jsem přišel rozsápat celou jeho rodinu, včetně něj, a kdo ví, koho dalšího. Pro samý strach nebude schopný přemýšlet dost jasně na to, aby si například položil otázku: Proč ten lev přišel zrovna sem?

To s těmi signály vám musím ještě vysvětlit. Když jsme si jako kluci hráli na lvy, brali jsme v úvahu i to, že lvi samozřejmě neumějí mluvit. A tak jsme si vymysleli, že různé druhy lvího vrčení a řevu budou mít svůj význam. Třeba jedno krátké zavrčení znamenalo ne. Dvě zavrčení byla ano. A tři nevím. Dlouhé zavrčení se zavřenou pusou – mír. Táhlé vrčení s vyceněnými zuby – boj. Jedno krátké zařvání – mám hlad. Hlasité zařvání – mám hlad, zlobím se, jsem největší lev! Uteč, je-li ti život milý! Založili jsme si slovníček a do něj podle abecedy zapsali všechny druhy řevu a vrčení. Bylo jich kolem padesáti. Slovníček jsme potom ztratili, a tak jsme si museli vystačit s těmi několika vrčeními, která jsem tu uvedl. Jestlipak si je pamatuje i Cvika, uvažoval jsem s obavami. Neměl jsem ale na vybranou. Pocit hladu sílil a já nutně potřeboval Cvikovu pomoc. Potřeboval jsem někoho blízkého, kdo by mě poznal. Někoho, kdo by mi věřil a nebál se mě. Někoho, komu bych mohl věřit i já. To bylo hlavní. A ještě něco. Potřeboval jsem někoho, koho bych dovedl přesvědčit, aby neprozradil moji skutečnou totožnost – kdyby se totiž máma všechno dozvěděla, její milující srdce by to nevydrželo. Znovu jsem se olízl. Zvedl jsem těžkou tlapu a stiskl zvonek.

Nic se nedělo. Ještě jednou jsem dlouze zazvonil. Uslyšel jsem Ruchamu, jak polekaně volá: „Cviko! Někdo zvoní! Vstávej! Cviko!“

Potom jsem zaslechl bručení a odkašlávání. Nemohl se probrat, chudák. Ale co naplat. Přátelství neznamená jen samou zábavu. Pro přítele v nouzi se člověk občas musí obětovat.

Pak se ozvaly blížící se kroky a vzadu za nimi Ruchamin hlas:

„Neotvírej! Nejdřív se zeptej, kdo je. Podívej se kukátkem! Neotvírej, Cviko, slyšíš?!“

Slyšel, ale neposlouchal. Byl tak rozespalý, že u dveří jen pro sebe zamumlal:

„Kdo je?“

A vzápětí otočil klíčem a otevřel dveře dokořán. Hned jsem do nich strčil tlapu. Pokusil se dveře přibouchnout, ale marně. Už jsem byl uvnitř. Měl ještě tolik duchapřítomnosti, že stihl rychle přirazit dveře vedoucí z předsíně do bytu. Já zavřel ty vchodové, aby nepřišel někdo ze sousedů, lehl jsem si na podlahu a snažil se vypadat co nejmenší. Nebýt příliš děsivý a příliš velký. Co nejvíc se podobat vycpanému zvířeti nebo plyšové hračce.

„Co se děje?“ ptala se polekaně Ruchama.

Cvika mlčel jako zařezaný. Samým překvapením, nebo snad hrůzou, ze sebe nedokázal vypravit ani slovo. Nakonec zašeptal úplně cizím hlasem:

„Je tu lev.“

Ruchama vyprskla smíchy. Jakpak by se nesmála. I mně se často zdálo, že jsem lev. Nebo že lvy lovím. Nebo že… Ne, nikdy se mi nezdálo, že by lev zazvonil u dveří a přišel ke mně na návštěvu. Ale Ruchama si nejspíš myslela, že jejímu muži přeskočilo. Konečně ho přišel navštívit lev. Jenže potom nakoukla do předsíně a smích ji okamžitě přešel a změnil se v přidušené vyjeknutí – takový ten zvuk, jako když vdechnete a přitom zasténáte – potom omdlela a skácela se na podlahu. Ještě štěstí, že měla tak husté kudrnaté vlasy, krásný účes zvaný afro. Jinak by se pořádně praštila o dlaždice. Měla na hlavě úplnou hřívu. Hřívu?! Jak to, že mě to nikdy nenapadlo? Cvika se s ní jistě oženil právě proto! Malý plochý nos. Kulatý obličej. Dlouhé pěstěné nehty. Zelenožluté oči. No tohle, pomyslel jsem si. Zatím jsem se nehnul z místa.

Cvika odběhl a vrátil se s pistolí. Hned jsem dlouze zavrčel se zavřenou tlamou – to znamenalo mír – a ještě jsem to potvrdil pokýváním hlavy. Co víc jsem mohl dělat? Ale Cvika byl příliš vyděšený, celý se třásl a moje signály nevnímal. Možná už v duchu viděl, jak si pochutnávám na jeho ženě s kudrnatou hřívou. Vystřelil. Hned nato jsem mu tu směšnou pistoli jedním máchnutím vyrazil z ruky a dal jsem se na útěk. Za mnou se strhl hotový poprask. Bouchání dveřmi. Křik. Dětský pláč.

Utíkal jsem pryč, dokud jsem nedoběhl do parku Nezávislosti. Tam jsem si lehl na trávník, abych si odpočinul, byl jsem vyčerpaný a ztěžka jsem oddychoval. Vodu. To bylo první, po čem jsem zatoužil. Našel jsem veřejné záchody. Bylo zamčeno. Jediným úderem jsem rozbil dveře na třísky. Zkusil jsem se napít z kohoutku nad umyvadlem. Nešlo to. Pod kohoutkem nebylo dost místa a nevešla se mi tam hlava. Umyvadlo jsem rozbíjet nechtěl. A napustit jsem ho nemohl, nebylo čím ho zašpuntovat. Očichal jsem záchodové mísy. Páchly. Nedalo se nic dělat. Rozpřáhl jsem se a urazil jedno z umyvadel, odsunul jsem ho stranou a pak jsem roztočil kohoutek a dlouho jsem si nechal do hrdla proudit chladnou, čistou vodu. To byl můj první úspěch ve lví podobě.

Ze seznamu možných zachránců, nebo spíš spojenců, jsem postupně vyškrtal všechny kamarády. Těžko bych u někoho jiného pochodil líp než u Ruchamy se Cvikou. Vtom jsem si vzpomněl na Belu, máminu o dost mladší přítelkyni, která pro mě byla něco jako sestra. Nepatřila mezi máminy kandidátky na vhodnou partii pro mě. Něco takového mámu nikdy ani nenapadlo. Oproti Cvikovi a všem dalším přátelům měla v mé současné situaci dvě výhody: byla slepá, a tudíž ji pohled na mě nemohl polekat, a trpěla nespavostí, až do rozbřesku si četla knihy v Braillově písmu, poslouchala tranzistorové rádio – s jedním sluchátkem zastrčeným v uchu, aby nerušila sousedy – a kouřila dýmku, protože slyšela, že je to zdravější.

Tentokrát jsem nezazvonil. Vyskočil jsem na balkon. Dveře byly otevřené, přesně jak jsem doufal. Proklouzl jsem dovnitř. Když uslyšela zavrzat dveře, nezvedla hlavu a řekla jenom: „Kici?“

Myslela si, že je to její kočka.

S tichoučkým zavrněním jsem se připlížil ke křeslu, spustila ruku a nepřítomně mě pohladila po hřívě. Pak mi vyděšeně ohmatala hlavu a omdlela. Zachytil jsem ji, aby neupadla na zem, a opatrně ji položil na postel. Potom jsem jí olizoval obličej, dokud zase nepřišla k sobě.

„To se mi nejspíš jenom zdálo. Nebo jsem snad blázen?“ řekla si Bela pro sebe a znovu mi osahala hlavu. A znovu omdlela. Tentokrát už jsem ji nemusel nikam nosit. Seděl jsem u hlavy postele a olizoval Bele obličej a čelo, dokud se zase neprobrala.

Udělal jsem chybu. Vždyť jsem se s ní nemohl nijak domluvit. Neexistoval způsob, jak bych jí mohl něco sdělit. Mohl jsem ji leda tak vyděsit srdečným, přátelským zavrčením.

Vtom mi to došlo. Jeden způsob, jak se dorozumět s lidmi, tu přece jen byl. Psát. Jenže sevřít mezi prsty tužku nebo pero jsem nesvedl. Pak jsem zdálky zaslechl houkání policejních aut a sanitek. To všechno kvůli mně? Musím říct, že jsem Belu za její odvahu a chladnokrevnost obdivoval. Sice ji ještě párkrát přepadly mdloby, nakonec však vstala z postele, snažila se přitom, jak nejlíp mohla, nebrat moji přítomnost na vědomí, tápavě došla k telefonu a zavolala policii. Mohl jsem jí v tom zabránit, ale nechtěl jsem jí způsobit infarkt. A tak jsem se sebral a šel, rozhodnutý okamžitě zmizet z města.

Máma mi vždycky říkala: Ty nikdy nejsi spokojený s tím, co máš. Chtěl jsi peugeota, a když jsme si ho koupili, chceš saaba. Chtěl jsi pokoj vymalovat světle zelenou, a teď si stěžuješ, že není bílý. Vždycky jsi byl takový. Chtěl jsi ovocnou zmrzlinu, a když jsi ji dostal, řekl jsi, že chceš vanilkovo-čokoládovou. Chtěl jsi omeletu, a když jsem ti ji udělala, řekls, že… že jsi vlastně chtěl volské oko.

Ano, chtěl jsem být lvem, ale byla to jen taková hra. Bavilo mě zaobírat se tou představou. Kdybych se třeba ve škole, kde jsem byl druhý nejslabší, najednou proměnil ve lva, se všemi bych si to vyřídil. S tím zlým Cvikou, s Josim, s vejtahou Avnerem, s Jankalem. Podal bych si je jednoho po druhém. Možná bych je nerozsápal, ale rozhodně bych jim pěkně nahnal strach. A taky učitele matematiky, doktora Šajera, bych vyděsil tak, že by na to do smrti nezapomněl. Ale co mám dělat teď, když jsem doopravdy lev? A řekl bych, že obrovský lev, i když v tom jsem se zas tolik nevyznal. S ohromnou, hustou hřívou. Bylo mi kvůli ní vedro na hlavu a na krk a zima na zadek. Poprvé v životě mě napadlo, že lvi jsou špatně oblečení. Ta hříva by byla mnohem užitečnější, kdyby zakrývala jinou část těla. Minul jsem čtvrť Kfar ha-Šiloach a rychle jsem sestupoval roklí kolem vyschlé říčky Kidron, mířil jsem do Judské pouště. Jako pokaždé mě i teď udivilo, že poušť začíná hned za Jeruzalémem.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

KAPITOLA PRVNÍ

Něco o mně, o mé mámě, o našem psovi a o jeho tajemství

KAPITOLA DRUHÁ

Jak jsem se proměnil ve lva a o mé návštěvě u Cviky

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ