Hildur Knútsdóttir

KRVAVÁ ZIMA

přeložila Martina Kašparová

Překlad této knihy byl realizován

díky finanční podpoře:

Copyright © Hildur Knútsdóttir, 2015 & 2016.

Titles of the original Icelandic editions: Vetrarfrí (2015), Vetrarhörkur (2016).

Published by agreement with Forlagið, www.forlagid.is.

Translation © Martina Kašparová, 2018.

Jacket illustration © Jindřich Janíček, 2018.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-775-5

PODZIMNÍ PRÁZDNINY

ZIMA ZAČÍNÁ

Bergljót

Tohle bylo zaručeně poprvé, kdy Bergljót přišla do školy moc brzo. Pustou chodbou v křídle s třídami posledních ročníků došla na dívčí záchody. Podívala se do zrcadla, rozpustila si dlouhé světlé vlasy, které měla až doteď sepnuté do ledabylého uzlu, a dala si záležet na tom, aby nový uzel vypadal ještě ledabyleji. Věnovala tomu několik pokusů. Když byla s výsledkem konečně spokojená, nanesla si na rty balzám s příchutí manga, umyla si ruce a vyšla zpátky na chodbu. Pak se posadila na lavičku a už po tisící si přála, aby měla telefon, na kterém by se mohla připojit k internetu. Jenže namísto prohlížení Facebooku nebo Instagramu se musela spokojit s tím, že se bude dívat oknem ven a počká, až bude deset minut po osmé a zazvoní na hodinu.

Začínalo se rozednívat. Nebe na východě hrálo tmavě růžovou a zdálo se, že domy před ním jsou černé, jako by byly v ranním šeru nasvícené zezadu. Listí spadané ze stromů dávno odvál vítr a podzim postupně přecházel v zimu. Zatím ale nesněžilo. Bylo osm hodin a dvě minuty. Bergljót pozorovala, jak před školou zastavuje autobus městské hromadné dopravy a vystupuje z něj spousta dětí. Byla ráda, že může do školy chodit pěšky. Nedokázala si představit, že by i v tom nejhorším počasí za nejkratších zimních dní, kdy je světlo pouhých pár hodin denně, musela mrznout venku na zastávce a čekat na autobus.

Jakmile začaly děti z autobusu proudit do jejího křídla, zahlédla Bergljót Maggu a Þóru. Přicházely přes trávník za školní budovou. Magga v bílé péřové bundě, jako vždy o krok napřed. Þóra v červeném vlněném kabátu v závěsu za ní. Magga něco vykládala a divoce přitom rozhazovala rukama. Bergljót cítila, jak se v ní probouzí důvěrně známá žárlivost, ale rychle ji zaplašila. Děvčata přece nemůžou za to, že bydlí ve stejné ulici. Bergljót navíc věděla, že nebýt jí, možná by se z nich kamarádky ani nestaly, protože Þóra a Magga nemohly být odlišnější.

Magga byla vysoká, ramenatá, světlovlasá a hlučná. A tak nějak tvrdá. Nejen proto, že jí tréninky plavání zpevnily tělo. Jako by měla ostré prsty. Šťouchnutí od ní neuvěřitelně bolelo a měla ty nejšpičatější lokty, jaké kdy Bergljót viděla. Dokonce i obejmout ji bylo poněkud nepříjemné – kvůli jejím výrazně vystupujícím pánevním kostem. Brečet ji Bergljót viděla jenom párkrát, pouze když prohrála v nějakém sportovním klání.

Zato Þóra byla malá a drobná, měla tmavé vlnité vlasy a hnědé oči. Moc toho nenamluvila. Bergljót s Maggou se ale už dávno naučily pozorně naslouchat, když Þóra otevřela pusu, protože skoro všechno, co pronesla, bylo důležité, pečlivě promyšlené a chytré, jako by si slova šetřila na chvíle, kdy je skutečně potřebovala použít. Jiný důvod, proč musely nastražit uši, byl ten, že Þóra mluvila hrozně potichu. A když mluvila španělsky se svou maminkou pocházející z Kolumbie, hlas se jí téměř vytratil a proměnil se v tichounké, zpěvavé předení.

Na hodině islandštiny seděla Þóra vedle Bergljót. Obě si svědomitě zapisovaly. Bergljót používala na zápisky čtyři barvy, Þóra pět. Před testem si poznámky vždycky přepisovaly načisto.

Bergljót někdo dloubl do ramene. Ostrý prst se jí zabořil do zad jako vrták. Bergljót se otočila a co možná nejnenápadněji převzala z kamarádčiny ruky složený lísteček.

„NEZAJDEME O POLEDNÍ PŘESTÁVCE DO PEKAŘSTVÍ?“ stálo na něm.

Magga nikdy neměla náladu dělat si v hodinách zápisky, ani jednou barvou. Spoléhala na to, že jí je kamarádky později půjčí, a hodiny trávila zpravidla přemýšlením o tom, co by si nejradši dala k obědu.

„Pro mě za mě,“ načmárala Bergljót v rychlosti pod velká křičící písmena. Potom lísteček ukázala Þóře, načež ho zase složila a bez mrknutí oka podala za sebe. Někdo jí lísteček vyrval z dlaně a Bergljót se opět podívala na tabuli. Učitelka islandštiny Guðríður už neprobírala gramatiku. Červenými písmeny na tabuli napsala:

PODZIMNÍ PRÁZDNINY 18.–22. ŘÍJNA

„Jak jistě víte, v pátek začínají podzimní prázdniny,“ oznámila Guðríður.

Nikdo nic neříkal, ale Bergljót cítila, jak třídou projela vlna radosti, jako zašumění na vlnové délce, které ucho sice nezaznamená, ale tělo přesto vnímá. O prázdninách samozřejmě věděli. Dávno zahájili odpočítávání do jejich začátku. Čekalo je pět úžasných dní volna.

„Chci vám zadat domácí úkol,“ pokračovala Guðríður a nálada ve třídě se okamžitě změnila. Někdo si povzdechl. Bergljót slyšela Maggu za sebou zamumlat: „Klasika!“

Guðríður se jen usmála a zeptala se:

„Nemysleli jste si snad, že z toho vyváznete tak snadno, že ne?“

Bergljót si byla jistá, že to v Guðríður bublá smíchy. Několik žáků smutně zavrtělo hlavou. Pochopitelně si nemysleli, že by vyvázli tak snadno. Ale i tak v to na malou chvíli doufali.

„Chci, aby si každý z vás o prázdninách přečetl nějakou knížku,“ upřesnila Guðríður.

Pak se obrátila k tabuli, do ruky vzala černou fixu a napsala: PŘEČÍST KNIHU! Následně ta slova dvakrát podtrhla, nejprve červeně, potom černě. Bergljót se to prostřídání barev líbilo. Takhle to bylo mnohem srozumitelnější. Magga za ní vzdychla tak hlasitě, že to Guðríður určitě slyšela, ale dělala jakoby nic. Bergljót se přihlásila.

„Může to být úplně jakákoli knížka?“ zeptala se.

„Ano, jakákoli,“ potvrdila Guðríður.

„Může to být sešit komiksů s kačerem Donaldem?“ zajímalo Úlfa ze zadní řady.

„Knihu si definujme jako vázanou publikaci, ne jen secvaknutou sešívačkou,“ odvětila Guðríður.

„Takže to může být komiks, když bude vázaný?“ přispěchal Úlf s další otázkou.

„Jistě,“ přisvědčila Guðríður.

Díky téhle informaci se nálada ve třídě rázem uvolnila.

„Jakou knížku se chystáte číst?“ zeptala se Bergljót, pusu plnou skořicového šneka. Trojice dívek se o polední přestávce vracela z pekařství.

„Tu nejkratší, co v knihovně najdu!“ vyhrkla Magga a rozesmála se.

„A ty?“ zeptala se Bergljót Þóry.

„Přemýšlím, že si přečtu Dům duchů,“ zamumlala Þóra do šály.

„Dům duchů?“ zopakovala Magga znechuceně. „Nemá tak tisíc stránek? A nečetla jsi ji už náhodou?“

„Ještě jsem ji nečetla ve španělštině. Původně je totiž psaná španělsky.“

„Jak já bych chtěla umět španělsky!“ posteskla si Bergljót. Zrovna začala chodit na volitelnou španělštinu a vůbec ničemu nerozuměla. Zato už zřetelně viděla své budoucí já v plavkách, dlouhé sukni a s obrovskou květinou ve vlasech, jak si objednává „una sangria, por favor“ na nějaké sluncem zalité pláži.

„Budoucnost patří překladači Google,“ prohlásila Magga. „Učit se cizí jazyky je staromódní a zbytečný.“

„A co když přestane fungovat internet?“ zeptala se Bergljót.

„Hrabe ti?“ vyprskla Magga. „Internet nemůže jen tak přestat fungovat.“

„Jasně, že může,“ opáčila Þóra. „Třeba když vypadne proud. Router potřebuje elektřinu. A počítač zrovna tak.“

„V tom případě použiješ 3G nebo 4G,“ nedala se Magga.

„I na nabití telefonu potřebuješ elektřinu,“ upozornila ji Bergljót.

„Nedávno jsem viděla fakt super video o takovém rotopedu, pomocí kterého se dá vyrobit elektřina,“ řekla Magga. „Takže telefon si můžeš nabít vždycky, a navíc mít pěknej zadek!“

Þóra něco zamumlala do šály.

„Co říkáš?“ otočila se na ni Bergljót.

Þóra si odkašlala a řekla:

„Věděly jste, že v sobotu začíná gormánuður?“

Magga ohrnula nos. Rozhodla se, že tentokrát si z Þóřina zájmu o islandské lidové zvyklosti utahovat nebude.

„Gormánuður? To je teda pěkně ošklivý a hloupý slovo. Co vlastně znamená?“

„Je to starý název prvního měsíce zimy. Myslím, že znamená něco jako období zabíjaček. Čas, kdy se porážejí všechna jehňátka.“

„Vymýšlení pěkných slov Islanďanům vážně moc nejde,“ ušklíbla se Bergljót.

„A co máš v plánu číst ty, Bergljót?“ zeptala se Þóra. „Můžu ti půjčit Dům duchů v islandštině.“

„Ne, ne, ne, o podzimních prázdninách nebudete mít na čtení nějakých bichlí čas!“ přerušila je Magga. „Nebo jste snad zapomněly na tu párty?“

Bergljót pookřála. Ne, ona na plánovaný večírek rozhodně nezapomněla. Záviselo na něm její budoucí štěstí. Bude to její první pořádná příležitost popovídat si s Grímem.

Bergljót a Grím spolu chodili do školy, do stejného ročníku, už přes dva roky. Ještě pořád se pamatovala na den, kdy ho zahlédla poprvé. Došlo k tomu na chodbě v křídle sedmých ročníků, zhruba dva týdny po začátku školního roku. Bergljót si všimla zátylku tmavovlasého chlapce v červeném svetru. Z nějakého neznámého důvodu z něj nedokázala spustit oči. Možná proto, že to byl ten nejkrásnější zátylek, jaký kdy viděla. Chlapec měl krátké tmavé vlasy a krk dohněda opálený letním sluncem. Když se otočil, Bergljót zasáhl do srdce šíp. Chlapec měl modré oči a dolíček na bradě. Nechápala, že si ho nevšimla dřív.

„Nevíte, co je zač ten tmavovlasý kluk v červeném svetru, co chodí do sedmé F? Připadá mi nějak povědomý,“ zeptala se co možná nejlhostejněji, jako by zásah šípu v srdci už necítila.

„Ééé… a je hezkej?“ zeptala se Magga a nakrčila čelo, jako by se ze všech sil snažila rozpomenout.

„No… já ti ani nevím,“ odpověděla Bergljót a cítila, že zčervenala. „Ale jo, docela ujde,“ zalhala pak. Byl to ten nejhezčí kluk, jakého kdy viděla.

Þóra se na ni chápavě podívala, ale neřekla nic. Občas byla zbytečně bystrá. Své kamarádky většinou hned prokoukla. Bergljót proto zčervenala ještě víc.

„Nemyslíš náhodou Gríma?“ ozvala se Þóra po chvíli.

Magga luskla prsty.

„No jasně! Kamarádí se s Úlfem, Tommim a ostatními.“

Úlf a Tommi chodili do nedaleké školy Grandaskóli, ony tři do Melaskóli. Magga je znala, protože spolu řadu let měli hodiny plavání.

„A ten Grím chodil taky do Grandaskóli?“ zeptala se Bergljót.

„Ne, myslím, že ne,“ řekla Magga. „Spíš do Austurbæjarskóli nebo Háteigsskóli nebo do jiné školy někde v té části města.“

Bergljót se už neodvažovala dál vyptávat.

Pořád doufala, že je osud jednoho dne svede dohromady. Že spolu jejich třídy možná někdy budou mít dílny nebo výtvarnou výchovu. Že spolu Úlf a Magga začnou chodit. Občas Bergljót dokonce snila o tom, že starý muž, který bydlel na patře pod nimi, umře a místo něj se do bytu nastěhuje Grímova rodina. Jenže nic z toho se nestalo. Žádná společná výuka se nekonala a starý muž ze spodního patra měl tuhý kořínek. A Magga Úlfa nesnášela, a to už od chvíle, kdy jí bylo devět a on se hned při jejím prvním plaveckém tréninku vysmrkal do bazénu. Jako jediné rozumné řešení jí připadalo Úlfa důkladně potopit. Držela ho pod vodou tak dlouho, až se trenér rozlítil, a moc nechybělo a Magga by s plaváním musela skončit.

Úlfovi trvalo podle všeho přesně šest let, než ji ten pokus o vraždu odpustil, protože ji předchozího dne pozval na večírek a dodal, že s sebou samozřejmě může přivést i kamarádky.

„Mám pro nás ukradnout lahev červeného vína?“ navrhla Þóra.

Bergljót se zarazila, spolkla kus skořicového šneka a obrátila se na Þóru, která se taky zastavila.

„A to bys mohla?“ zeptala se Bergljót.

„Jo,“ řekla Þóra a pokrčila rameny. „Naši si toho ani nevšimnou.“

Þóřini rodiče vyráběli červené víno doma v garáži a měli tam polici plnou lahví.

„No, já nevím…“ ozvala se Magga.

Magga zavrhovala veškerý alkohol, tabák a drogy. To se naučila na hodinách plavání.

„Poseroutko!“ vykřikla Bergljót. Pak si ale všimla, jak to Maggu sebralo, a tak rychle dodala: „Tím nemyslím, že se chceme nějak opíjet. Jen si dát skleničku červeného.“

Þóra přikývla.

„Mně občas doma nalijí trochu vína k jídlu. Na jedné skleničce není nic nebezpečného. Neznamená to, že člověk hned… umře. Nebo se z něj stane alkoholik.“

„No…“ převalovala Magga slova na jazyku. „Tak jo, možná. Ale jen když mi to bude chutnat.“

Bergljót ji přátelsky poplácala po rameni. „Tak se mi líbíš!“ pochválila ji a pak znovu vyrazily na cestu. Bergljót ještě pořád lechtalo v podbřišku. Bavit se s Grímem bude po skleničce červeného vína bezpochyby snazší. Snad.

Když vešly do vestibulu školy, stál tam. Bavil se s Úlfem a nějakými dalšími chlapci. Bergljót z něho jako obvykle nedokázala spustit oči. Pokaždé to probíhalo stejně: stačilo, aby s ní byl v jedné místnosti, a oči se jí na něj přilepily jako magnet. Tentokrát ovšem zvedl hlavu a zadíval se přímo na ni. Potom prohodil něco ke kamarádům a vydal se za děvčaty. Bergljót cítila, jak se jí do obličeje hrne krev. Grím se zastavil asi dva kroky od ní.

„Ahoj,“ pozdravil.

„Ahoj,“ odpověděla mu.

„Ééé…“ zakoktala Magga. „Potřebuju na záchod. Pojď, Þóro.“

Magga popadla Þóru za ruku a obě zmizely.

Bergljót si uvědomila, že celá zčervenala. Takhle blízko u sebe Gríma ještě nikdy neměla. Byl vysoký, skoro o hlavu vyšší než ona, a tak se Bergljót musela trochu zaklonit, aby na něj pořádně viděla.

„Chtěl jsem se zeptat… přijdeš na tu párty u Úlfa?“ vymáčkl ze sebe a zčervenal.

Bergljót se rozbušilo srdce a zdálo se jí, jako by opustila vlastní tělo, vznesla se nad něj a pozorovala se zvenčí, což prý někteří lidé zažívají v ohrožení života.

„Jo,“ vyhrkla, „mám v plánu přijít. A ty?“

„Jo,“ řekl a zrudl ještě víc. „Tak to se tam uvidíme.“

Nato se otočil a zamířil k Úlfovi, který bubnoval na odpadkový koš a cosi přitom kvílel.

Domů Bergljót nešla – doslova se vznášela. Grím se jí zeptal. Přišel si s ní popovídat. Nezeptal se přijdete? Zeptal se přijdeš? Podíval se jí do očí a zeptal se na to. Jako by chtěl, aby přišla. Jako by doufal, že přijde. A zčervenal. To bylo jistě dobré znamení. Možná se mu taky líbí? V to se Bergljót neodvažovala ani doufat. Znělo to až moc dobře, než aby to byla pravda. Jakou má vlastně šanci? Do jejich školy chodí spousta holek. Dobré čtyři stovky. Je možné, že by se zakoukal zrovna do ní, i když se vůbec neznají?

Podle hromádky pošty za vstupními dveřmi Bergljót usoudila, že rodiče jsou ještě v práci. Bragi s sebou poštu nahoru do bytu nikdy nevzal, třebaže ho o to rodiče často žádali. S neposlušností to nemělo nic společného, byl spíš jen roztržitý.

Bergljótin mladší bratr Bragi byl neuvěřitelný snílek. Vlastně jí připadalo docela roztomilé, jak si žije ve svém vlastním světě – jako by ani nebydlel s nimi, ale zčásti někde úplně jinde. Zároveň to bylo zvláštní. Bragi byl zvláštní a Bergljót občas dostala strach, že se stane terčem šikany. Mluvil sám se sebou. Prozpěvoval si neslušné písničky, které zaslechl v rádiu, a už nějakou dobu trávil čas se svým vymyšleným kamarádem. Bragi byl o pět let mladší než sestra a od jeho nástupu do školy ho Bergljót pro jistotu nespouštěla z dohledu, připravená okamžitě zasáhnout, pokud by se ho někdo opovážil otravovat. Ukázalo se ale, že její obavy jsou zbytečné. Děti nechávaly Bragiho i s jeho výstřednostmi na pokoji, a Bragi si dokonce našel nejlepšího kamaráda, který se jmenoval stejně jako jeho imaginární společník Andri. To bylo zezačátku dost matoucí, ale Bragi postupně o vymyšleném Andrim mluvit přestal. Takže ve skutečnosti se k němu nejhůř chovala a nejvíc ho pošťuchovala Bergljót. Občas se totiž nedokázala krotit. Hlavně když byla vzteklá – to ji dokázaly vytočit i maličkosti. A Bragiho měla jednoduše na ráně. Někdy ji tenhle blbeček uměl rozpálit úplně doběla.

Třeba jako teď. Když otevřela dveře do bytu, Bragi seděl v předsíni, shrbený před počítačem. Na hlavě měl ještě pořád čepici.

„Nezapomněl sis takhle náhodou sundat čepici, trubko?“ zeptala se Bergljót a dopisy odložila na telefonní stolek.

„Cože?“ ozval se Bragi a zíral na ni s otevřenou pusou. Zrovna hrál nějakou nepochopitelně nudnou počítačovou hru a podle všeho nerozuměl ani slovu z toho, co mu Bergljót právě řekla.

„Čepici,“ zopakovala Bergljót, strhla mu ji z hlavy a mrštila ji po něm.

„Aha,“ hlesl, duchem nepřítomný, a pokračoval ve hře, aniž se pokusil čepici zvednout.

Bergljót prolétla titulní stránku novin. Nic nového. Jen fotografie kachny na jezírku Tjörnin v centru města, neskutečně nudná politika a další zpráva o rodině, která zmizela v západní části ostrova. Podivný případ: rodiče a jejich dvě děti jako by se vypařili. Bydleli daleko od ostatních a jednou o víkendu prostě zmizeli. Zjistilo se to, když děti v pondělí nepřišly do školy. Auto stálo zaparkované u domu a pasy všech členů rodiny ležely ve skříni. Bergljót zaslechla maminku mluvit o tom, že muž měl deprese a pil a že panuje podezření, že svou rodinu zabil a následně spáchal sebevraždu. Ta myšlenka připadala Bergljót neuvěřitelně děsivá, a tak noviny rychle odložila. Měla příliš dobrou náladu na to, aby si musela připomínat všechny ty hrůzy ve světě. Gríma zajímalo, jestli přijde na večírek, a to jediné bylo důležité.

Bergljót se přesunula do svého pokoje a zavřela dveře. Batoh položila na zem, rozpustila si vlasy a lehla si na ustlanou postel. Zhluboka si povzdechla a vnímala, jak se jí po tváři bezděčně rozlévá úsměv. Nepamatovala si, kdy byla naposledy tak šťastná. Takhle se člověk cítí pod vlivem drog? Bergljót byla tak nějak lehčí a připadalo jí, že kdyby nedržela pevně pohromadě, rozpadla by se na kousky a ty by se postupně vznášely pryč. Tady ruka, tamhle noha, usmívající se hlava by se oddělila od těla a vlasy by se rozprostřely do všech stran. Bergljót si všimla prachu nahromaděného kolem plastových hvězd, které si kdysi dávno připevnila na strop a které ve tmě svítily. Dvě z nich už odpadly a jiným se odlepily rohy – brzy nejspíš odpadnou taky. Bergljót uvažovala, jestli je nemá sundat, nebo si sehnat novou lepicí hmotu a znovu je na strop přidělat, ale pak se rozhodla, že s obojím by bylo moc práce, a tak jen zavřela oči a představovala si večírek doma u Úlfa. Možná se Grím posadí vedle ní a Bergljót se bude dívat do jeho krásného obličeje, který znala téměř nazpaměť, protože si důkladně prohlédla každičkou jeho profilovou fotku na Facebooku. Nebo se možná posadí ona vedle něj. Na tom večírku se každopádně musí něco stát!

TOFU V DRAČÍ OMÁČCE

Bragi

Dveře se otevřely a Bragi sebou trhl. Do předsíně vešel tatínek a Bragi se v rychlosti podíval na hodiny. Bylo čtvrt na pět. Bragi seděl u počítače moc dlouho. Přes den na počítači být nesměl. Chtěl si jen na chvilku pustit Minecraft a pracovat na svém hradu, než se rodiče vrátí domů, jenže čas mu – jako obvykle, když si zapnul počítač – utekl jako neviditelný dinosaurus.

„Bragi,“ začal tatínek Þórberg unaveně.

„Já vím!“ vyhrkl Bragi. „Chtěl jsem se jen podívat! Zrovna jsem si to zapnul.“

„Je ti, doufám, jasné, co to znamená, Bragi,“ pokračoval tatínek tiše a do ruky vzal hromádku dopisů, kterou Bergljót položila na telefonní stolek.

Bragi přikývl. Teď nebude smět na počítač po večeři. Tatínek se na něj nezlobil, to se nestávalo nikdy. Vždycky byl jen zklamaný a tak nějak smutný. Což bylo vlastně ještě mnohem horší.

„Proč máš na klíně tu čepici?“ zeptal se.

„Cože?“ podivil se Bragi.

Tatínek mu ukázal na klín, a vážně: čepice.

„Já ti ani nevím,“ přiznal Bragi. „Možná mi jen spadla?“

Viděl, jak tatínkovi cuká v koutcích, ale snaží se mu nesmát.

„Bergljót už je doma?“

„Jo, asi jo. Co bude k jídlu?“

„Dneska je na řadě maminka. Nejspíš jen koupí něco po cestě.“

Maminka s tatínkem si vaření rozdělili a každý měl na starosti jiné dny. Poslední dobou ovšem maminka moc nevařila a jídlo převážně kupovala. Nejdřív Bragiho ochutnávání nejrůznějších jídel bavilo, ale teď už ho to celkem nudilo. Pořád bylo každopádně lepší, když jim donesla nějaké nudle, než když jim naservírovala jen kefír a ovoce, jako se to občas stávalo. Bragi si jí ale nikdy nestěžoval. Pokud by si měl sám vybrat mezi tím, jestli něco uvaří, nebo koupí, koupil by hotové jídlo. Při pracovní výchově ve škole už si totiž vyzkoušel vaření a věděl, že je to strašná nuda. Hlavně všechno pak uklidit. Stejně tak věděl, že maminka má spoustu práce. Od chvíle, kdy si otevřela advokátní kancelář, byla v zaměstnání vlastně skoro pořád. Prozradila jim, že o otevření vlastní advokátní kanceláře vždycky snila, a tak dala v práci na ministerstvu výpověď a rozhodla se svůj sen uskutečnit. Taky jim řekla, že bude muset hodně pracovat, ale jen zezačátku. Uběhly ovšem už tři roky a ona pořád pracovala hodně. Možná dokonce víc než na začátku. Ale tvrdila, že to je dobré znamení a všechno se brzy srovná. Bragi doufal, že tohle její brzy nastane už brzy.

Maminka přinesla domů sladkokyselé krevety, smažené nudle a tofu v dračí omáčce. Tofu Bragimu nejprve připadalo odporné, ale už si na něj začínal zvykat. Nicméně věděl, že ho nesmí jíst tak často. Podle maminky by pak možná v budoucnu nemohl mít děti nebo tak něco. Nebo by se proměnil v holku? To už si Bragi nepamatoval. Pořídit si děti ho moc nelákalo, zato si říkal, že být holka by mohlo být vážně super.

Bragi pomlaskával nad tofu a představoval si, že dračí omáčku uvařili z kostí opravdového draka, obrovského a tak jasně červeného, že když prosvištěl po nebi, šupiny mu zářily, jako by byl posetý blyštivými rudými rubíny. Jmenoval se Da Long a bydlel v jeskyni na samotném vrcholku vysoké hory, vysoko nad oblaky. Tam sídlil celé tisíce let, až do dne, kdy na ten nejvyšší vrcholek vylezla copatá holka s mečem přes rameno a…“

„Kam teda zítra vyrazíme?“ zeptal se tatínek.

Celá rodina seděla u jídelního stolu. Bergljót měla plnou pusu, ale vehementně přikyvovala, jako by se k tatínkově otázce připojovala. Mamince Sigrún se ruka s vidličkou zastavila v půli pohybu. Na vidličce ležela kupička rýže.

„Zítra? Co se děje zítra?“

Bragi se překvapeně podíval nejdřív na maminku, pak na tatínka. Tatínek se podíval na maminku, se strnulým výrazem. Pak sklopil zrak do talíře a odkašlal si.

To maminka vážně neví, co je zítra za den?

Bergljót sousto už zjevně spolkla, protože sykla:

„Ale no tak, mami, zítra má přece táta narozeniny! Copak nejsi v obraze?“

Bergljót mluvila vždycky hrozně nahlas.

Maminka se plácla do čela a vytřeštila oči.

„No jistě! Promiň, Þórbergu. Jak jsem na to mohla zapomenout?“

Natáhla ruku a položila ji na hřbet té tatínkovy.

Bragi se podíval na tatínka. Ještě pořád upíral pohled do svého talíře. Pak zvedl hlavu a usmál se. Ale nebyl to tak docela upřímný úsměv. To Bragimu neušlo a moc dobře tomu rozuměl. Taky by ho pěkně rozesmutnilo, kdyby maminka zapomněla na jeho narozeniny.

„Nezajdeme si na suši?“ navrhla Bergljót.

Viděla nějaký holčičí film, kde hlavní hrdinky pořád jen jedí suši, a teď chtěla stůj co stůj jít do nějaké suši restaurace, přestože věděla, že Bragimu se ze suši zvedá žaludek. Bragi měl dokonce podezření, že ani Bergljót suši nijak zvlášť nechutná.

„Dáme si pizzu!“ vykřikl.

„A co indická restaurace?“ ozval se tatínek.

„No...“ zaváhala maminka.

„Co?“ utrhla se na ni Bergljót.

„Máš snad zítra nějakou schůzku?“ zajímalo tatínka.

„Odložím ji,“ slíbila maminka. „To není problém.“

Tatínek přikývl a znovu se zadíval do talíře. Po zbytek večeře už toho moc nenamluvil.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

PODZIMNÍ PRÁZDNINY

ZIMA ZAČÍNÁ

TOFU V DRAČÍ OMÁČCE

TUHÁ ZIMA