GERT NYGÅRDSHAUG

MENGELEHO

ZOO

Překlad této knihy byl realizován díky finanční podpoře NORLA,

Norwegian Literature Abroad:

Copyright Cappelen Damm AS © 1994.

Czech translation rights were acquired through Immaterial Agents.

Copyright © Gert Nygårdshaug, 1994.

Translation © Marie Voslářová, 2018.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-758-8

1 // Bílá jako jádro kokosového ořechu

Magnoliový vrch na jihovýchod od vesnice zlatozeleně zářil v nízkém večerním slunci a mírný, vlahý, skoro neznatelný vánek přinášel nahořklou vůni canforeiras – kafrovníků. Uprostřed vší té zeleně se majestátně tyčily žakarandy v plném květu, připomínaly porcelánově modré majáky lákající všechny možné ptáky – kondory, kolibříky i tukany s nenechavými zobáky.

Hejno statiras, motýlů žluťásků, opustilo po vydatném, prudkém odpoledním lijáku úkryt a vylétlo nad vesnici, přivábené výraznými vůněmi květin a zeleniny z tržnice. Bylo horko a z džungle stoupala pára.

„Koukej zmizet, ty darebáku, nebo přivolám z lesa všechny duchy Obojů a Kajimiů, takže ti v noci zalezou pod deku a pokoušou tě jedovatými zuby!“ Hubený starý prodavač kokosů se ohnal omšelým kloboukem po polonahém bosém chlapci, který před ním se zvonivým smíchem bleskurychle uskočil.

Šestiletý Mino Aquiles Portoguesa, který už přišel o skoro všechny mléčné zuby, se schoval za kmen obrovitého platanu. Z prodavače kokosů neměl ani trochu strach. Starého Eusebia s kárkou se nebál nikdo z dětí, přestože právě on se nejvíc rozháněl a nejhlasitěji křičel, když se k jeho vozíku s kokosy moc přiblížily. Věděly, že Eusebio je v jádru dobrák. Stávalo se, že od něho dostaly celý, nerozříznutý ořech. Málokdo ze stánkařů na tržnici dával chudým dětem celé ořechy.

„Minolito! Pojď sem! Něco jsme našli!“ zavolal na něj kamarád Lucas.

Mino se rozběhl od platanu k hromadě starých beden od zeleniny, které se vršily v rohu tržiště. Stáli u nich Lucas, Pepe a Armando a dloubali klackem do jedné bedny plné ohnilých, zhnědlých zelných listů. Mino nahlédl dovnitř.

„Sapito,“ řekl. „Malá bílá ropucha! Podívejte, snaží se schovat v shnilém zelí. Neubližuj jí, Armando!“

Armando, kterému bylo deset, takže byl skoro dospělý, odhodil klacek. Místo něj vylovil z kapsy kalhot provázek a na konci umotal profesionální smyčku.

„Tak ji takhle pověsíme a postrašíme prodavače, aby utekli od svých kárek. Řeknu jim, že je jedovatá. Můj děda málem umřel, když se takovéhle žáby dotkl.“ Armando ropuše smyčku opatrně přiblížil k hlavě a prudce jí trhl.

Lucas, Pepe a Mino vyděšeně couvli. Ropucha se pohupovala a zmítala na provázku, škubala dlouhýma zadníma nohama a skelné oči jí potáhla matná blanka. Armando se chvěl radostným vzrušením a divoce se smál, zvíře si držel co nejdál od těla. Jenže ropucha sebou najednou mrskla nečekaně prudce a pleskla mu do nahého stehna. Armando vyjekl, žábu upustil, ta odskákala pod bedny od zeleniny a zmizela.

Armandovi na stehně vyrazila rudá palčivá skvrna, jako by se požahal o jedovaté mujare. Lucas, Pepe a Mino na skvrnu vyjeveně zírali v očekávání, že z ní co nevidět začne stoupat kouř, že se rozšíří Armandovi po celé noze až k tříslům i dál na břicho a trup a celý Armando že se brzy začne vařit a bublat jako růžové sele v hrnci nad ohništěm a nakonec umře.

Všichni věděli, že bílé sapos jsou nebezpečné.

Ale skvrna se nezvětšovala a Armando nijak nezbledl. Do tváří se mu rychle vrátila barva a v očích měl stejně vzdorovitý výraz jako dřív.

„Sakra,“ kopl do hromady beden, kde ropucha zmizela. „Sakra. Musím si to opláchnout u studně. Potom půjdu najít pár velkých, tlustých kokosových slupek domů pro Mamá Esmeraldu.“ S tím proběhl jako vichřice mezi zelináři a zmizel za platanem. Pepe ho následoval.

„V noci určitě umře,“ prohlásil Lucas a chytil Mina za loket. Oba šestiletí chlapci na sebe vážně kývli.

Mino se opatrně blížil k okraji lesa. Bosé nohy se mu bořily hluboko do červenohnědé bahnité půdy, kde se otec Macondo marně pokoušel pěstovat kolokázii. Povadlé keříky zoufale živořily v neúrodném bahně, kterému se stěží dalo říkat hlína. Vesnici obklopovala džungle a mezi ní a malým kouskem obdělávatelné půdy se šířil pás páchnoucího močálu. Ale otec Macondo se nevzdával, sázel a sázel.

Mino se zastavil a sebral větev odlomenou z jednoho obřího stromu. Právě takovou potřeboval, s výhonky na konci rozvětvenými do vidlice. Potom vytáhl z kapsy sáček připomínající podlouhlý tunel s otvorem na jedné straně, ušitý z moskytiéry. Elegantně ho navlékl na konce vidlice a šup! Rázem měl báječnou síťku na motýly. Právě tady, přímo na okraji husté džungle, bývali k nalezení nejkrásnější motýli – mariposas.

Otec mu řekl, že dnes potřebuje dva velké modré morphos.

Mino si vzpomněl na žábu, o kterou se požahal Armando. Ten teď určitě leží doma v horečkách. Musí si dávat pozor, kam šlape, v hnědém bahně se mohou skrývat další bílé ropuchy.

Vtom odněkud vylétl velký žlutooranžový Phoebis argante a usadil se na jednom ze zvadlých trsů kolokázie! Mino znal názvy většiny motýlů žijících v džungli, otec ho naučil všechny, které byly ve velké motýlí knize. Opatrně se přikradl ke keříku, síťku držel před sebou, a pak prudkým švihem žluťáska polapil. Honem uchopil tělíčko do zkušených prstů, právě tak silně, aby ho omráčil, ale neponičil. Potom vytáhl z kapsy malou plechovku a schoval úlovek dovnitř, k chomáčku vaty namočené v ethylacetátu. Ten motýla usmrtil.

Mino si při výpravách se síťkou připadal jako lovec. Byl velký lovec. Pokud chytal motýly pro otce, nikdo z kamarádů s ním nesměl. V kapse totiž nosil smrtící zbraň: plechovku naplněnou jedovatým plynem. Kdykoli se Mino vydával na lov, provedli s otcem tajný rituál. Otec řekl „Minolito“ a připojil ono složité slovo: „Ethylacetát.“ To slovo musel Mino zopakovat a oba přikývli. Nato se otec odkradl do prádelny a tak, aby ho matka neviděla, si v nejvyšší zásuvce její komody utrhl kousíček vaty. Znovu na sebe kývli a Mino otce následoval ven do kůlny. Tam, tak vysoko pod střechou, že si otec musel vylézt na bednu, stála schovaná za trámem lahvička. Lahvička se Slzami smrti. Otec do ní vatu trošičku namočil a rychle ji strčil do Minovy plechovky. Sílu zabíjet měla ještě po mnoha hodinách.

Mino se přiblížil k prvním stromům džungle. Ostražitě se rozhlédl. Pokud má morphy najít, musí dál do pralesa. Krásní kovově modří nebeští motýli žili právě tam. Chytit je bylo těžké. Létali zpravidla vysoko, moc vysoko, než aby na ně Mino se svou síťkou dosáhl. Ale stávalo se, že se přitřepotali někam na paseku a usadili se na zem. Potom bylo potřeba se k nim s velkou opatrností přiblížit.

Mino věděl, že pro chytání modrých motýlů nadešel vhodný čas. Bylo pozdní odpoledne, hodina před setměním, a právě v tu dobu se stávalo, že se morphové snesli z korun stromů jako zářivé modré vločky a posadili se na zem. Otec za jednoho takového dostával desetkrát tolik, než mu vynesla statira nebo argante.

Džungle byla tichá a vlhká. Z povadlých listů, po kterých Mino šlapal, stoupala pára a co chvíli vyplašil nějaké drobné zvíře: malou žabku nebo měděnkově zeleného leguána. Měl džungli rád. Ani trochu se nebál, i když pod vysokánskými stromy panovalo příšeří a dusno. Ale nikdy nezašel tak daleko, aby už neslyšel ruch a pokřikování z vesnice.

Nebyl žádný začátečník, byl velký lovec. Jako Obojové a Kajimiové před padesáti lety. Ti používali jedovaté šipky, vyprávěl Armando. On nosí jedovatý plyn v kapse. Kdyby sehnal dost velkou krabici, určitě by dokázal lovit i cerrillos, prasátka pekari, a armadillos, pásovce. Ale ti žijí hlouběji v džungli.

Mino chytil prvního morpha, potom druhého. A právě když se začínalo stmívat, ulovil dokonce ještě třetího. Byli větší než jeho dlaň a i se složenými křídly se do plechovky sotva vešli. Otec ho pochválí, že je velký lovec.

Popobíhal a poskakoval blátem zpátky a na bílé ropuchy docela zapomněl. Prokličkoval rajčatovým záhonem señora Gomery a přeskákal bujné trsy manioků señory Serraty. Už byl skoro u platanu, kde si schoval hromádku kokosových slupek posbíraných odpoledne okolo kárek trhovců. Vtom si všiml, že se k tržišti blíží vzlykající Mamá Esmeralda a mává kolem sebe velikým kusem černé látky.

V tu chvíli Mino pochopil, že Armando je mrtvý.

Než otec Macondo pozvedl lopatu a nasypal na truhlu v hluboké jámě, v níž ležel Armando, trochu rezavě hnědé hlíny, pravil:

„Malá srdce, která náhle utichla, před Bohem nepřestala tlouct. V nebi bijí dál a krev, která jimi proudí, zurčí štěstím jako průzračný potůček dole pod úbočím hory. Armando dnes přebývá ve velikých sálech nebeského království. Tam není pláč ani utrpení. Ani hlad drásající bříška malých dětí jako nelítostný ocelot. Armando se může na nás, ubohé dříče, kteří se plahočí po neúrodné půdě, shora vlídně usmívat. Ale i náš čas jednou nastane.“

Mino pevně chytil za ruku svého otce a pomyslel na Macondovy povadlé kolokázie. Potom ho napadlo, že tak hluboko pod zemí, kde teď leží Armando, určitě nejsou mravenci ani brouci. Otřásl se a vzpomněl si na bílou ropuchu.

„Tati,“ zašeptal, „jsou ropuchy jedovatější než ethylacetát?“

„Pššt,“ zasyčel Sebastián Portoguesa a opatrně přikryl synovi ústa dlaní. Farář posypal rakev hlínou a Mamá Esmeralda se rozvzlykala. Byla to Armandova babička. Kdo jsou jeho rodiče, nikdo ve vesnici nevěděl.

Pohřeb pomalu končil a Mino sledoval hejno šarlatově rudých ibisů letících směrem k velké řece. Doktor předtím říkal, že jed ropuchy není tak strašně nebezpečný, ale že se Armandovi zastavilo srdce, protože se v hloubi duše příšerně bál. Bál se tolik, až mu srdce přestalo tlouct a krev už neobíhala tělem.

„Tati, proč motýli nemají krev? Možná to znamená, že nemají ani srdce?“ Mino pořád ještě pevně svíral otcovu ruku a zvolna se ubírali do stínu voňavých skořicovníků, které obklopovaly hřbitov i malý bílý kostelík se dvěma věžemi.

Dům, kde bydleli, nebyl nijak velký a nacházel se na okraji vesnice, u malé strouhy, kde skoro pořád stála voda – až na období dešťů, kdy se vylévala z koryta a stoupala až skoro k prahu señory Serraty, jejich nejbližší sousedky. Dům vybudoval Minův dědeček z jílu, slámy a klád, střechu měl z rezavého vlnitého plechu. Byla to jedna z nejhezčích budov ve vesnici, Sebastián Portoguesa si totiž nejméně dvakrát do roka nakoupil ve vendě u señora Rivery vápno a barvu. To potom matka snesla na hromadu velké i malé štětky z vlnovcových vláken a celá rodina se za zpěvu Bolívarových balad s improvizovanými texty dala do natírání. Minova nejmladšího brášku Teófila, který byl na malování ještě malý, přivázali k věšáku, aby nepřevrhl kbelíky s vápnem nebo se z nich nepokoušel napít. Matka Amanthea, čtyřletý bráška Sefrino a Minovo dvojče, sestra Ana María, se do práce pouštěli s nadšením. Jen matka si nezpívala. Amanthea Portoguesa ze sebe totiž už víc než rok nevypravila ani hlásku.

Sebastián Portoguesa se živil tím, že preparoval a prodával motýly. Měl známé v okresním městě, které se nacházelo dvě stě kilometrů po proudu velké řeky, a každý týden tam místním autobusem posílal zásilku. Nejkrásnější motýly aranžoval do malých umělohmotných krabiček od sladkostí, které dostával ve vendě od señora Rivery. Byla to dokonalá stvoření zářící neuvěřitelnými barvami a vzory. Otec motýlům říkal andělé džungle. Výdělek z nich nebyl nejhorší, a když Ana María a Mino nasbírali kokosové slupky kolem stánků trhovců, rodina nehladověla. Maso nebo ryby se v hrncích Amanthey Portoguesy vyskytovaly jen málokdy, měli ale prase a sedm slepic, a navíc dva ochočené ptáky hoko, pralesní slípky, které den za dnem vykrmovali maniokovými slupkami a zplesnivělou rýží.

Mino otce dokázal celé hodiny sledovat, jak motýly preparuje. Nikdy ho neunavilo pozorovat jeho pohyby, kterými dokázal rozprostřít motýla na destičku, aniž by se prsty dotkl křehkých křídel. Používal špendlíky a pinzety a křídla překrýval průhledným papírem. Nikdy je nepoškodil. Ale než s preparací začal, propíchl motýlovi dlouhým tenkým špendlíkem hruď, thorax, jak ho poučil. Tím ho připevnil k preparační podložce a teprve pak mohl křídla opatrně rozložit do správné pozice. Nakonec, když bylo tělo na svém místě, vytvořil z dlouhých tenkých tykadel, antennae, půvabné symetrické V. Mino věděl, že to je nejobtížnější okamžik preparace. Tykadlo se mohlo kdykoli zlomit, čímž by byl celý motýl znehodnocený. V takových chvílích otec často vybuchoval vzteky, Mino proto pokaždé zadržel dech, jakmile přišla na tykadla řada. Pokud měl otec před sebou obzvlášť vzácného motýla, neodvažoval se Mino ani přihlížet. V očekávání záchvatu zuřivosti se raději na chvíli schoval ven za kůlnu. Ale když bylo dost dlouho ticho, pospíšil si zpátky a šťastně se na otce usmál, a ten celý rozzářený pozvedl preparační podložku ke světlu, aby všichni viděli ten zázrak: Pseudolycaena marsias! Morpho montezuma! Anebo Parides perrhebus! Mino všechna ta latinská jména znal, byla to vzrušující a tajuplná slova.

Motýl musel aspoň týden schnout, teprve potom ho otec uložil do umělohmotné krabičky s korkovým dnem. Na korek rozprostřel bílý papír, kde bylo matčiným úhledným rukopisem uvedené rodové a druhové jméno motýla. Matka psala z celé rodiny nejkrásněji.

Mino ani jeho otec si nevzpomínali, že by kdy viděli na světě něco krásnějšího než motýla s křídly roztaženými ve věčné nehybnosti. V tom se oba shodovali.

Otec naučil Mina i Anu Maríu číst. Úřady slibovaly, že do vesnice brzy přijde učitel, ale žádný se neobjevoval. Mino uměl nahlas plynně číst z velké knihy o motýlech. Večer se často stávalo, že než usnul, otec k němu usedl na postel a vyprávěl dětem příběhy o čtyřech motýlích životech: jako vajíčko, jako larva, jako kukla a jako motýl. Život motýla byl zpravidla nejkratší, málokdy trval déle než dva měsíce, ale motýl mohl během té doby v džungli zažít spoustu podivuhodných věcí.

Matka stávala ve dveřích a s posmutnělým úsměvem poslouchala, ze rtů jí ale nevyšel ani hlásek.

Nikdo ve vesnici netušil, jak Sebastián Portoguesa na ten nápad s motýly přišel ani kde se s nimi naučil zacházet, ale všichni byli zajedno, že si señor Portoguesa zajistil chytré a úctyhodné živobytí tam, kde se většiny lidí držela chudoba a nezaměstnanost jako nejlepkavější latex a nedalo se jich zbavit. A když Mino vyrážel na každodenní výpravu se síťkou na motýly, žádný z kamarádů si ho kvůli tomu nedobíral. Byl osamělým, ale uznávaným lovcem.

„Proč neporazíme stromy, co nám stíní slunce? Proč nevyhubíme otravné mouchy petrolejem a ohněm? Copak my tady ve vesnici nemáme mezi rameny a hlavou krk? Copak nestojíme za víc než zelí, které hnije tady v bednách? Podívejte na señora Tica, který si na konec své berle namontoval ostrou machete a míří s ní na krk sviňákovi Caburovi, kdykoli se ukáže na náměstí! Copak je zmrzačený señor Tico jediný chlap tady ve vesnici, který má mezi hlavou a rameny krk? Slyšeli jste, co říkal otec Macondo: grandové nahoře na úrodné savaně si kupují stroje větší než náš kostel, které pracují rychleji než tisíc caboclos. Zabrali si veškerou půdu a teď nám berou i práci. Jsme jenom smradlavá hnijící kapusta, jsme havěť, která se vyděšeně rozuteče, jakmile někdo zadupe!“

Prodavač kokosů, který měl stánek vedle Eusebiovy kárky, si vylezl na dvě bedny od zeleniny a divoce se rozmachoval rukama. Plamenný proslov na tržnici zahájil těsně předtím, než si prodavači sbalili věci před siestou, a vyvolal tím mohutný jásot. Starý Eusebio zamával kloboukem a usmál se bezzubými dásněmi ke slunci. Vytáhl lahev čiré aguardiente, sám si řádně přihnul a podal ji mluvčímu.

„Ještě, Gonzo, ještě! Ať žije Tico s mačetou na berli!“

„U-ubožáci!“ Señor Gonzo se po silné třtinové pálence rozkašlal, ale pokračoval: „Neslíbila nám snad vláda práci, jídlo a školu? Ale co z toho máme? Nic. Domy se nám boří čím dál víc do bahna, vápno a omítka se odlupuje a trámy hnijí! Naše pole už nerodí a nové stromy, které sázíme, chytají plísně, neplodí a kůra jim zelená, a když najdeš nový úrodný pozemek, objeví se grandové se svými důležitými papíry a orazítkovanými dokumenty, armeros ti namíří flintou mezi oči a odtáhnou tě v poutech do své krysí díry na okrese! Jak to dopadlo se señorem Gypezem? Nebo se señorem Vázquezem a jeho synem? Přinutili je vypít chcanky sviňáka Cabury, naložili je na náklaďák a odvezli! Takhle to tu chodí, a my jenom skláníme bezpáteřné krky do bahna, které je po každém období dešťů hlubší a hlubší!“

Mino vyšplhal na hřbitovní zeď pod skořicovníky, aby měl na podívanou na návsi lepší výhled. Lucas ho následoval, ale nejdřív opatrně uložil svou želvu mezi dva kameny ve zdi.

„Señor Gonzo zase šílí. Stojí na bedně a máchá rukama,“ zašeptal Mino.

„Señor Gonzo nešílí, to vím určitě, zrovna včera jsem od něj dostal celý krásný ořech,“ prohlásil rozhodně Lucas a důležitě přimhouřil oči.

„Nešílí z nás, ale ze sviňáka Cabury.“

„Ze sviňáka Cabury šílí všichni.“

„Pojď!“ zavelel Mino a seskočil ze zdi. „Procpeme se až k té bedně, kde señor Gonzo stojí. Třeba dostaneme ořech, když budeme těm jeho řečem tleskat.“

Ale Lucas zůstal na zdi, bál se, aby mu v tlačenici někdo nešlápl na palec, který měl nateklý, protože ho kousla kočka señory Serraty.

Mino se proplétal mezi gestikulujícími a pokřikujícími zelináři a prodavači kokosů a brzy stál pod Gonzem a jeho bednami. Horlivě tleskal a doufal, že si ho señor Gonzo všimne. Ale řečník byl zahleděný vysoko nad dav shromážděných, vysoko nad Minovu hlavu, omámený svým proslovem i svou odvahou, a také tím, že co chvíli upíjel z nepopsané lahve bezzubého Eusebia. Jeho slova zněla čím dál útočněji.

„Co uděláme se sviněmi, které požírají vlastní mladé, co?! Povídám, nabrousíme největší a nejlepší kuchyňské nože a prořízneme jim vepřové krky, až otrávená růžová krev vyšplíchne na zem, a potom jejich prasečí zdechliny pověsíme nad mraveniště daleko do džungle. Co vy na to?! Až příště půjdu kolem toho Caburova hadího hnízda, co mu říká kancelář, plivnu mu pořádný chrchel na ty jeho zelené prašivé vojenské holínky a potom mu odhodím karabinu, vyškubu mu z nosu ty jeho jedovatě žluté chlupy, jeden po druhém, a řeknu mu, že tu nepotřebujeme žádné poskoky americanos, aby dohlíželi na půdu, kterou naši předkové vyrvali z náruče džungle!“

Najednou už nikdo netleskal, nikdo nehalekal ani nekřičel. Na návsi zavládlo zlověstné ticho. Řečník se na svých bednách zmateně rozhlédl a jeho pohled se zastavil u malé tečky kus nalevo od platanu. Dav se rozestoupil a přímo k señoru Gonzovi připochodovali tři muži ve tmavočerveno-béžových maskáčových uniformách, s popruhy přes ramena a namířenými karabinami. Gonzo zesinal, ztuhl a ukázal kamsi do prázdna. Oči se mu náhle zalily slzami.

Když Mino uviděl, kdo přichází, chytil se nejbližšího zelináře za nohu: blížil se samotný seržant Felipe Cabura a dva jeho vojáci. Armeros.

Señor Gonzo na bednách strnul tak, že to odporovalo gravitaci i několika dalším přírodním zákonům; pažemi i jednou nohou už mířil z beden dolů, ale natočení těla sestup znemožňovalo, takže zůstal stát. Ten okamžik všem připadal jako věčnost.

Felipe Cabura kopl do spodní bedny s takovou silou, až señor Gonzo dopadl na záda na Eusebiovu kárku a zůstal ležet mezi lesklými zelenými kokosy, s bělmy obrácenými k něžnému modrému nebi. Cabura došel ke kárce, uchopil těžkou karabinu, kterou si nesl, a vší silou se rozmáchl. Pažba zasáhla jeden ořech, ten pukl a na nejbližší vyděšené přihlížející se snesla sprška čirého, našedlého kokosového mléka.

„Čerstvý ořech,“ poznamenal a pozvedl karabinu k dalšímu prudkému úderu.

Ten rozdrtil ořech nalevo od hlavy señora Gonza a vystříklo další kokosové mléko.

„Další čerstvý ořech.“

Třetí rána karabinou seržanta Felipa Cabury zasáhla señora Gonza ohromnou silou přímo doprostřed nosu a zelináře pokropil déšť rudých kapek.

„Zkažený ořech,“ prohlásil Cabura, obrátil se na podpatku a odpochodoval i s oběma vojáky, odkud přišel, zatímco hubené nohy señora Gonza se na kárce škubaly v posledních smrtelných křečích.

Mino pustil zelinářovu nohu a rozběhl se, jak nejrychleji dokázal. Zakopl, upadl, vstal a utíkal dál. Zastavil se až u otcova pracovního stolu ve stínu banánovníku. Matka vedle věšela prádlo na šňůry.

„Svi-sviňák Ca-Cabura rozkřápnul señoru Gonzovi hla-hlavu jako ořech,“ vykoktal zadýchaně.

Sebastián Portoguesa na syna nepřítomně pohlédl. Potom odložil destičku s preparovaným exemplářem rodu Anartia a vzal Mina do náruče.

„Minolito,“ vzdychl.

Když si vyslechl synovo přerývané vyprávění, vstal a vydal se na náměstí. Vrátil se až za dvě hodiny, posadil se a začal se dloubat v talíři, který před něho postavila Ana María, s fazolemi mungo a manioky ochucenými chili a zelenými paprikovými lusky. Jeho žena Amanthea, která mu porodila čtyři zdravé a silné děti, stála ve dveřích a vyděšeně hleděla na udusanou podlahu.

„Kde je Minolito?“ zeptal se ochraptělým hlasem Sebastián.

„Hraje si za kůlnou s Teófilem a Sefrinem,“ odpověděla Ana María.

„Večer vám budu vyprávět příběh o náčelníkovi Obojů a Maripose Mimose,“ pravil otec.

„Za velkou řekou, za dalekými kopci, v hlubinách selvy, rozlehlé džungle, žil kdysi mocný náčelník Obojů Tarquentarque. Tarquentarque měl sedm manželek a čtyřiatřicet synů, ale ani jedinou dceru. Každý večer proto sedával u ohně, naříkal a pil z obrovských mís kasavové pivo, které mu manželky a nesčetní synové v jednom kuse přinášeli. Nakonec měl z kasavy tak veliké a těžké břicho, že mu sahalo až na podlahu a on ho za sebou tahal jako žok. Chodíval na břeh řeky a usedal tam na mangrovový kořen. Dokázal tam prosedět celou noc, litoval se, břicho se mu nořilo do vody a lákalo k sobě ohromná hejna hladových piraní, které se do mohutného lákavého pupku nadnášeného vodou snažily prokousat díru. Jenže náčelník měl na břiše tak tuhou a tlustou kůži, že ani zuby piraní, ostré jako břitva, nedokázaly proniknout skrz. A tak tam Tarquentarque sedával večer co večer, noc co noc, a stýskal si, že nemá ani jedinou dcerušku.“

Mino zamžikal. Otcův konejšivý jednotvárný hlas a důvěrně známé zvuky večerní džungle, jejíž okraj se nacházel sto metrů od domu, přikryly všechny tři děti choulící se k sobě na široké společné posteli jako konejšivá hřejivá přikrývka. Teófilo měl svou postýlku v rohu místnosti a už spal.

Mino zavřel oči a spatřil šerednou tvář seržanta Felipa Cabury, když se rozháněl pažbou pušky nad Eusebiovou kárkou. Kokosové mléko a krev. Ale vzpomínka brzy odplula, chlapcovu představivost zaměstnalo otcovo barvité líčení zármutku náčelníka z džungle a třepotavého půvabu Mariposy Mimosy, která Tarquentarquovi učarovala. Příběh odvál zlé zážitky toho dne pryč.

Když Sebastián Portoguesa ukončil vyprávění a roztáhl nad postelí moskytiéru, ujistil se, že syna do světa spánku nepronásledují bolestivé a trýznivé obrazy, které by mohly přivolat noční můry a horečnaté vidiny.

Otočil se k manželce, která stála ve dveřích. Amanthea Portoguesa si rozpustila uzel v týle, modročerné vlasy jí splývaly na ramena a rámovaly jemný, hezký obličej věncem bezedného smutku a zadušené touhy. Její muž ji přitáhl k sobě a něžně ji pohladil po zádech, ona pohnula rty a cosi nezvučně vyslovila. Takhle na tom byla už víc než rok.

Minovi bylo skoro devět let, když ten lomoz uslyšel poprvé. Pronásledoval právě po jedné mýtině v džungli krásnou feronii. Světle růžový motýl s tmavými skvrnkami se s oblibou usazoval na kmenech stromů, tak vysoko, že na něho Mino se svou síťkou nedosáhl. Proto mu nezbývalo než házet klacky, aby motýla vyplašil. Motýl popolétl dál a s trochou štěstí se posadil na nějakou kládu trochu níž.

Mino se zastavil. Co to bylo za podivný zvuk? Hluboké, zlověstné mručení; stoupalo a klesalo a mísilo se s chraplavými skřeky volavek, které třepotaly křídly v korunách stromů nad ním. Zvíře to nebylo. Znělo to, jako by se na magnoliový vrch sunul nějaký rachotící stroj. Mino se zastavil a zaposlouchal. Určitě je to stroj, ale co tam dělá, jak se tam dostal? Zapomněl na feronii, a co mu nohy stačily, rozběhl se zpátky ke hřbitovu, kam si Lucas a Pepe chodili hrát s obřími mravenci, neustále zaměstnanými nějakou nevysvětlitelnou činností mezi balvany ve zdi.

Lucas s Pepem seděli na zdi a houpali nohama.

„Slyšíte to?“ zavolal Mino.

„Myslíš, že nemáme uši?“

Všichni tři se postavili na zeď a zadívali se mezi zelené koruny stromů, k vrcholku nevysokého pahorku, který se za pahorek sotva dal považovat, ale v nekonečném moři pralesa byl nápadný: malé návrší porostlé magnoliemi a kafrovníky. Ve vzácných obdobích roku, kdy foukal vítr z východu, si staří obyvatelé vesnice trpící bronchitidou a zahleněním nosili ke hřbitovní zdi stoličky. Sedávali tam s otevřenými ústy a vdechovali léčivou vůni kafrovníků, kterou přinášel vítr.

Vidět nic nebylo, ale vrčení dál stoupalo a klesalo, rytmicky a jednotvárně.

„Možná tam spadlo nějaké letadlo a teď tam leží, sténá a trápí se?“ hádal Pepe. Došla k nim señora Serrata se sukní plnou kolokázie, zastavila se a pátravě se tím směrem zahleděla. Přidal se i dědeček chromé Drusilly. Nakonec se u hřbitovní zdi shromáždil hlouček dospělých i dětí a všichni se podivovali zvláštnímu rachotu, který se tak náhle ozval a přehlušil tisíce jiných zvuků, všem důvěrně známých.

„To bude nejspíš don Edmundo, vykoumal nějaký pekelný stroj, kterým nás chce vyděsit k smrti!“ zabědoval jeden stařík. Don Edmundo byl nejbližší soused vesnice a vlastník obrovských pozemků, které se rozprostíraly od úrodné savany až k řece a do džungle směrem k vesnici. Nebylo známo, kam až sahaly. Jednou don Edmundo prohlásil, že mu patří i půda, na které vesnice stojí, ale bylo z toho obrovské pozdvižení, brousily se srpy a mačety, do okresního města se vysílaly protestní delegace a ženy s dětmi vzaly prasata a slepice a celé pytle manioků na posilnění a utábořily se na soukromém, velice luxusním patiu dona Edmunda, kde několik nocí pokřikovaly, rámusily a dělaly virvál, až nakonec mocný latifundista svá politováníhodná slova odvolal a byl nucen podepsat dokument, který před něho položil otec Macondo a kde stálo, že si půdu vesnice nenárokuje.

Teorie o záhadném lomozu byly četné a různorodé, ale když na náves dorazil odpolední autobus z okresního města a po dvou stech namáhavých kilometrů na křivolakých a bahnitých cestách zastavil před vendou señora Rivery, Elvira Mucco, dcera señora Mucca, který pěstoval nejkrásnější gardénie, jim pověděla následující:

V zákrutě cesty u bahnitého rybníčku, za tím velkým kamenem, kde don Edmundo marně bránil señoru Riverovi a otci Macondovi pěstovat seringu, stojí obrovský stroj, který vypouští kouř a zplodiny. Velký kus džungle okolo je vykácený a odklizený a hemží se tam americanos v bílých umělohmotných helmách; křičí a halekají a vytahují měřící pásma a dalekohledy a další podivné pomůcky. Uprostřed toho všeho je výkop; jakési hrozivé zařízení tam zatlouká do země železný sloup, pořád hlouběji. To všechno Elvira Mucco sledovala, protože autobus musel čekat skoro půl hodiny, než ze silnice odstranili mohutný strom. Vyprávěla to se značnými obtížemi, ve městě si totiž právě nechala vytrhat všechny horní bolavé zuby. Kromě toho, dodala ještě, tam byli oba synové dona Edmunda, a navíc primera Lazzo. Se zablácenými obličeji a v bílých helmách vypadali legračně.

Kolem autobusu se shromáždilo plno lidí a poslouchali Elviřino vyprávění. Otec Macondo spojil ruce za zády a tvářil se vážně, señor Rivera kopl do nějaké plechovky, čímž vyděsil psa polehávajícího ve stínu schodů do vendy. Luis Hencator, řidič autobusu, kterého jinak vyvedlo z míry jenom máloco, si odplivl.

„Ropa,“ ozval se señor Rivera.

„Ropa,“ přitakal otec Macondo.

„Ropa,“ začali si šeptat všichni okolo autobusu.

„Ropa,“ řekl i Mino a šťouchl Lucase do boku.

Rachot od magnoliového vrchu neutichal. Čas od času se lidé zastavovali a naslouchali, zahleděli se tím směrem a vrtěli hlavou.

A pak jednoho dne náhle uviděli, že se mezi stromy tyčí věž. Lesklá ocel se třpytila ve slunečním světle. Skoro celá vesnice, až na seržanta Felipa Caburu a jeho armeros, se shromáždila u hřbitovní zdi. Mino pomohl Pepemu najít bezpečný úkryt pro jeho dvě želvy, aby na ně nikdo omylem nešlápl. Muži tiše rozmlouvali a Mino viděl, že otec při hovoru se señorem Hencatorem a señorem Muccem horlivě gestikuluje.

„Ten les patří vesnici!“ pronesl náhle otec Macondo hlasitě. „Vykáceli spoustu našich stromů a ani se nezeptali.“

„Zrovna tam by se dalo založit pěkné kolokáziové pole,“ zasípal jeden zelinář.

„Ano, a byla by tam dobrá půda pro seringu,“ přidal se další.

„Možná bychom si o trochu té ropy mohli říct a prodávat ji čerpacím stanicím ve městě?“ navrhl starý Olli Occus.

„Ta ropa je naše, všechna ta ropa je naše!“ prohlásil señor Rivera.

„Nemluvte tak nahlas,“ varoval je otec Macondo a pozvedl ruku, aby je utišil. „Třeba s tím můžeme něco udělat. Spousta lidí ve vesnici teď nemá pořádnou práci, když don Edmundo nakoupil na setbu a sklizeň ty velké stroje. Možná bychom si mohli promluvit s jejich americkým jefem, aby všechny, kdo budou chtít, zaměstnal. A požádat ho, aby nám jako náhradu za všechny ty poražené stromy zřídil školu. Tak by z té ropy, kterou tam nahoře našli, mohla časem něco mít i naše vesnice.“

Když otec Macondo domluvil, mezi lidmi to zašumělo a vzrušeně se rozhovořili. Zanedlouho se usnesli, že vyšlou delegaci, aby si s el jefe americano promluvila. Vyrazilo celkem pět mužů, s otcem Macondem v čele.

Mino a Pepe stáli na hřbitovní zdi. Když se Mino otočil, aby z ní slezl, uviděl ze stínu za jedním skořicovníkem vycházet jednoho z Caburových armeros.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1 // Bílá jako jádro kokosového ořechu