Kniha vyšla s laskavou podporou Ministerstva kultury ČR.

Copyright © Zdeněk Jarchovský, 2018

Copyright © Práh, 2018

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-781-6

Kóta 718

Neznám důvod, proč mít rád léto – horko, komáři a klíšťata. Pro hledače pokladů je ideálním časem jaro. Pole jsou čerstvě zoraná, tráva na lukách teprve vyráží, motyka do hlíny zajede jak do másla. V létě nezbývá než zalézt do lesa, kde se ovšem pořád poflakuje hromada houbařů s pitomými otázkami. „Co to děláte? A našel jste už něco pěkného? Je to vůbec povoleno?“ Sklapnou, když jim pod nos strčíte hrst nábojnic a zrezivělého mauzera. Ovšem spolehlivě zabírá pohled na orezlý granát F1.

Hledání povolené není, ale zakázané také ne. Hlavně nesmíte potkat naštvaného hajného, protože podle lesního zákona kopáním přinejmenším porušujete kořenový porost. Vynechat je třeba také všechny chráněné oblasti, rezervace a nejvíc se vyvarovat archeologických lokalit. Z právního hlediska i pouhé vlastnictví detektoru je podezřelé, asi podobně jako pouhým vlastnictvím penisu se dopouštíte znásilnění ve stadiu přípravy. Je třeba mít právní minimum pohromadě. Stejně důležité je vědět, že když nesmíte v lese tábořit, můžete bivakovat. Pokud chcete pořádně hajného dopálit, rozhlédněte se a s nevinným pohledem položte otázku: Od kterého kraje lesa je tedy povoleno rozdělávat oheň?

Jenže toho dne sranda končila, ráno mi došla šťáva v akumulátorech, stejně jako chuť hledat. Horko a místní jílovitá půda vyschla na kámen. Odbočil jsem první cestou z lesa a nechal se opékat sluncem. Propocená košile se mi přisála na záda, od nich vlhnul bágl, jazyk se mi začal lepit na patro. Jak cesta pomalu stoupala, začalo se navíc ozývat staré zranění. Bolest levého kotníku věštila změnu počasí, nejvyšší čas si odpočinout. Naštěstí to, co se dlouho vydávalo za obzor, postupně přecházelo ve vrchol kopce a začalo se blížit. Správně otupělý poutník vnímá, jak stojí na místě, zatímco zem pomalu ubíhá vzad.

Nahoře zvala k posezení čerstvě zasazená šindelová stříška zvonice, jen zvon ještě chyběl. Borová lavička voněla smůlou. Chvilku jsem studoval rozcestník s ukazateli, na kterých si někdo zkoušel rozptyl broků. Dobrá zpráva, nejbližší vesnice vzdálená kilometr, tam se dala předpokládat hospoda. Krása. Na podobných romantických místech se s oblibou vyskytuje kouzelný dědeček, za kus buchty bohatě odměňuje.

S úlevou jsem uvolnil hrudní spínací řemínek, bágl mi sjel po zádech k zemi. Nádech, mohl bych snad i létat. Přesto jsem se raději posadil. Nikdo mi nenakuká, že jsou někde ve světě krásnější krajiny, široký výhled hned na dvě údolí, všude klid. V dálce na zeleném kopci vykukovala skrz stromy měděnka střechy nějakého kláštera nebo zámku. Ticho, dým z několika komínů vesnice skryté za lesem narážel na neviditelnou bariéru, roztékal se po údolí. Dobrý pocit jsem si potvrdil kouřem zapálené cigarety, jenže při sledování dráhy odhozené zápalky mi ztuhly rysy. I cigareta skončila na zemi volným pádem. Lesní požár způsobíte snadno i bez příručky.

O dva metry dál se ve vyschlé trávě povaloval neforemný balík hadrů neurčité barvy. Mohlo jít jen o příkladný nepořádek, kdyby v těch hadrech nevězel chlap. Dost zanedbaný, o jeho strniště na tváři by snad šla škrtnout sirka, ale zase ne nějaký homelesák. Vrásčitou rukou svíral francouzskou hůl a ťukáním o kámen se snažil upoutat pozornost. Zdálo se, že se dusí, a to bývá u kouzelných dědečků dost velký problém.

„Zatraceně,“ stál jsem v mžiku v pohotovosti na nohou a pochopil prosebný staříkův pohled. Rty pootevřených úst okoralé a na jazyku přilepené dvě tabletky. Připomínal chyceného kapříka jen do té doby, než jsem vytáhl poloprázdnou láhev s vodou. Ze všech sil přikývl. Třetí lok vody spláchl pilulky na správné místo, přesto jsem pro jistotu sáhl po mobilu. Zbývaly dvě čárky do kleknutí baterie. Volat sto padesát nebo sto dvanáct? Váhání utnul stařík sám, když vyndal z kapsy umolousanou kostku cukru. Zakýval s ní směrem ke svým ústům a druhou rukou mávl, že můžu schovat telefon.

„Máte cukrovku?“ Stařík přikývl, nechal si cukr zatlačit pod jazyk.

Tak začal můj dlouhý a nedobrovolný pobyt u rozcestníku. Přece jsem nemohl jen tak odejít.

„Uděláme čaj,“ rozhodl jsem v množném čísle, abych přerušil mlčení a zabavil se nějakou činností. Co říkat. Vést monolog? S topivem nebyl problém, okolo se povalovala spousta spadaných větviček, kus březové kůry z uschlého kmene i tři větší kameny na podepření ešusu. Nabídl jsem dědouchovi ještě lok a zbytek vody dolil.

„Děkuju, panáčku, to jste mi zachránil život, takhle blízko ještě mrcha nebyla,“ ozval se stařík chraptivě, z lehu zvedl ruce, říkal si o zvednutí. Vypadal jako věchýtek, ale posadit ho dalo docela práci. Opřel se loktem o kámen.

„Já jsem nějakej Tonda Šmíd tady dole z vesnice.“

„Když máte cukrovku, tak byste neměl chodit tak daleko a sám. Já se jmenuju Jiří Šnábl.“

„Jo, to máte pravdu, jenže se musím denně hejbat, jinak mi ztuhnou klouby. Když přestanu, budu docela lazar, jak řiká pořáde céra.“

Chvíli si mě prohlížel.

„Kde se tady vlastně berete, tudyma lidi málo chodí.“

„No, víte, mě zajímá demarkační linie a historie s ní spojená. Jdu prostě podle ní a ptám se lidí, co si pamatují a co kde bylo nebo co se stalo. Občas zapnu detektor.“

„Aha, ty seš z těch mladejch, co se tady občas motají v polích s minohledačkama,“ chápavě se podíval po cívce detektoru přivázané na báglu.

„Hele, já toho moc nevím, to mně bylo patnáct,“ reagoval na opakovanou otázku, „ale tak se zajdi podívat do Lnářů, tam, co postříleli vlasovce. Vo tom by se mělo víc vědět a psát. Honili je jako zvířata, jak Američani pustili Rusy na své území. Lumpárna.“

Chvíli se stařík marně šacoval a poté se lehce usmál: „To je divný, pamatuju si všechno, co bylo dřív, i když nevím, co jsem měl včera k obědu.“

Lehce ve mně hrklo, přesně ve Lnářích jsem se už vyptával v hospodě před dvěma dny. Tam žili dílem přistěhovalci a dílem sklerotici, každá jejich historka měla deset verzí a z toho devět zveličených. Nepodaří se často potkat opravdového pamětníka.

„Pane Šmíd, přece i tady se muselo něco dít,“ odlil jsem hotový čaj do víčka ešusu, aby rychleji vychladl. Bylo docela dobré používat jméno a mít připravené otázky.

„Jo, byli tu Keltové, z potoka tahali zlato. Ještě po nich zůstaly hromady písku, a pak se tady dolovalo, to jako ve středověku. Ještě jako malí jsme si hráli ve štolách na trpaslíky a na schovku.“

Stařík vysoukal z kapsy vyšívaný pytlík na tabák, utrhl papírek a po krátké chvilce vytáhl ruku s ubalenou cigaretou. Stačilo jen olíznout šev. Přesunul se opatrně ke stromku, o který se pohodlně opřel, a zapálil si.

„Nedáte si taky ode mě?“

Nerad plivu tabák u těhle samodělek, tak jsem potřásl hlavou, stařík bez vyzvání pokračoval.

„Teď tam zase blbli nějaký mladý, prý plašili zvěř, tak je vojáci museli vyhnat a omotali vršek ostnáčem.“

Sáhl jsem pro vlastní cigaretu a staříkovi připálil.

„Co to muselo stát peněz! A právě tam rostly ty nejlepší hřiby. Oni byli nějaký zelený, dokonce se prý přivazovali na vršky stromů.“

„Jo, ukazovali to v televizi.“

Aféra známá, nemělo cenu ani přikývnout. Zdáli se ozval rachot motorů nákladních vozů, dokonce tří. Přijížděly z protějšího směru, odbočovaly dolů k vesnici a mizely v oblaku prachu nezpevněné cesty.

„Co blbnou zase, dyť je sobota. Pak že je den pracovního klidu,“ podivil se stařík. Rachot náklaďáků utichal, prachová stopa mířila ze silnice odbočkou do lesa.

„Jo, tak oni tam už stavějí ten radar?“ došlo mi. Událost poslední půlky roku, ale chtěl jsem staříka udržet u původní myšlenky.

„Mě by zajímali spíš Němci, jako za války, tady přece museli také být?“

Podařilo se mi obrátit hovor k zajímavějšímu tématu.

„Co by tu dělali,“ stařík mě zklamal, energicky potřásl hlavou, „jenom jednou se tu objevili na konci války. Jinak klid. To k nám do chalupy přišla nějaká malá holčička, měla popálenou ruku od fosforu. Helga se jmenovala a máma jí na to dala nějakou mast a uvařila čaj. Přišel s ní její táta, ředitel drážďanský banky, takový nemastný neslaný úředníček. Prý velitel transportní kolony, ale ani neměl uniformu. Kolonu aut mu rozstříleli před vesnicí hloubkaři.“

Udělalo se mi horko, tohle už jsem slyšel, ovšem z desáté ruky, jen blbec by rušil proud vzpomínek zaručeného pamětníka.

„Tady pod kopcem stál zajatecký tábor pro Rusy a nějaký Francouze a my jim nosili jídlo. To jsme nesměli chodit k plotu, nechávali jsme jim balíčky u cesty, a když skončila válka, tak do toho tábora zavřeli na oplátku Němce a my na ně chodili plivat.“

„To je zajímavý a co se stalo předtím?“

„No, to byly lesy hodně nebezpečný. Němci tu honili zelený kádry a pořád někde práskalo. Měli na uniformách protěž a všichni se jich báli.“

No, a pak že tu byl za války klid. Musel jsem potlačit úsměv, stařík si mocně potáhl ze zbytku cigarety. Nit hovoru neztratil.

„Potom přišli jiný, ti patřili k folkšturmu, ty už jenom čekali na konec války. Dokonce v hospodě seděli ve výčepu a partyzáni vzadu v přístavku. Věděli o sobě, ale raději nic nedělali.“

„Ale pane Šmíd, jak to bylo s tím rozstříleným transportem,“ detaily mě přestaly zajímat před přetékající studnicí nikde nezapsaných vědomostí. I když s pořádně zakalenou vodou.

„Jednou jeden mladej ze sousední vesnice střílel na ten folkšturm, aby byl za hrdinu, ale Němci mu vzkázali přes partyzány, že mu ustřelej koule, jestli toho nenechá.“

„A ten rozstřílený transport?“ Někdy je s pamětníky docela práce. Téma udržet, nebo opustit.

„No jo, pěkně je ti hloubkaři načechrali. Vždycky nejdřív přeletěli, to aby nechali lidem čas utéct, a pak všechno rozstříleli. Byl to tenkrát pěknej rámus, ještěže jsme se stačili schovat.“

„A kolik jich bylo?“ potáhl jsem z vyhaslé cigarety a vyklepal z krabičky další.

„Asi tři letadla.“

Obrátil jsem oči k nebi, aby mi pomohli všichni svatí.

„Myslel jsem auta.“

„To já nevím, kdyby je někdo zkusil počítat, tak ho Němci určitě zastřelí. Ten ředitel říkal, že jim zničili skoro polovinu náklaďáků. Potom všechny nepojízdné převrátili na Bártovo oseté pole a zapálili. Těch vraků Bárta napočítal přes čtyřicet. Ta malá Helga byla moc roztomilá, a když přestala plakat, tak jsme si povídali. To víte, tenkrát museli všichni umět německy. Říkala, že vezou něco z banky do Valeše. Už si nepamatuju,“ stařík se pokusil osvěžit mozek poškrábáním na pleši.

„A kolik bylo Němců?“

„Vždyť říkám, že se nesměli počítat, ale bylo jich moc,“ sjel mě dotčeným pohledem, jestli snad nemá co do činění s idiotem. „Protože jim Američani rozbili ty auta, tak museli druhý den pěšky.“

Nabídl jsem staříkovi další dávku čaje.

„Tady poházeli spoustu zbraní, všude se válely po lese, a když jsem potom v devětačtyřicátým rukoval do Plzně, tak jsem si bral vlastní šmajzr. Ani se nikdo moc nedivil, takovejch nás bylo.“

„A co ten transport, pokračoval?“ cítil jsem se jak na trní. Tahání informací z hodně chlupaté deky. Navíc tohle téma nebylo jen horké, bylo přímo vařící.

„Jasně, musel pokračovat. Na to měl ten ředitel nejvyšší říšský, nebo jaký, rozkaz a ručil za jeho splnění životem. Celý den a celou noc tam na louce překládali a opravovali a taky hlídali. Nesměli jsme vůbec vycházet z chalupy.

„A co se stalo potom?“ připálil jsem si prsty od špačka cigarety, ale bolest jsem téměř nevnímal.

„Co bys čekal, odjeli a přišli Američani, ale ty se drželi spíš v Plzni. Tady jich zůstalo jen pár hlídat ten zajateckej tábor. To jsme tenkrát poprvé viděli černocha. Věřil bys, že kvůli nylonovým punčochám z Prahy do Plzně vypravovali zvláštní vlaky? Narvané ženskými.“ Téma staříkovi utíkalo, potřeboval zase usměrnit.

„No a ti Rusové a Francouzi, držení tady v táboře. Kam se poděli?“

„To se moc ptáte, asi odešli, jen nešli přes vesnici, to bysme si všimli.“

„No, a pane Šmíd, ty štoly tam pořád jsou?“

„To jako kde?“

„Myslím ty, co se v nich kutalo zlato.“

„Jo, tydle, už dávno ne.“

Tahle otázka staříka zvlášť pobavila, klepal si popel cigarety na kolena.

„Dávno se zavalily nebo zarostly ostružiním. Není jich škoda, vždycky to bylo jen o malér.“

„A myslíte, že Němci všechno pobrali, že se podařilo všechen materiál naložit do zbylých náklaďáků?“

„To se jim určitě nepodařilo,“ mínil stařík, „protože u Bárty na louce hořely i obrazy a koberce. Vůbec tam zůstala hrozná spoušť.“

Najednou se převalil na čtyři a v pozici batolete prohrabával trávu v místech, kde předtím ležel.

„No, je tady, to jsem se lek’,“ tahal vítězně z trávy fajfku-

-porcelánku s jelenem. „To by byla hrozná škoda.“

Umínil jsem si nepřerušovat hovor, ale chtělo to velké sebezapření.

„Tu mi přivezla Helga,“ oznámil stařík nález jako hotovou věc, o které se mluvilo hodinu. „Také tendle pytlík s tabákem. Tohle jaro se přijela podívat. Vlastně i minulý podzim. Je z ní moc hezká dáma a tu jizvu po fosforu má pořád. Říkala, že do toho Walchensee nakonec dorazili, ale chybělo jim čtyřicet tun zlata.“

Kdyby mě někdo kopl do zad, nemohl bych se cítit překvapenější. I bez kalkulačky jsem to spočítal na dva kubíky zlatých cihel. Stařík vsunul ruku do pytlíku a poslepu nacpával dýmku. K ohýnku se natáhl pro uhlík. Nastalé ticho, než vypustil první kroužek dýmu, mi připadalo nekonečné.

„Dobrý a silný tabáček mi přivezla,“ pochvaloval si. „Toho jejího tatínka nezastřelili, dostal vyznamenání i dobrou penzi. Ale už je stejně mrtvý,“ hovořil ze svého světa zamrzlého v minulém století, přesto se mu vše zdálo včera. Najednou se zakousl do dýmky a pokoušel se postavit.

Zkusil jsem se zvednout a pomoci mu na nohy, jenže stařík již stál a podupával, jako by nevěřil, že ještě může stát. Docela velký chlap v zeleném kabátku. Já bych se horkem upekl, on si ještě zapnul knoflík. Z kapsy vytáhl pomačkanou čepici s kšiltem a zasalutoval.

„No, to jsme si pěkně popovídali. Kdybyste potřeboval nocleh, panáčku, tak bydlím tady dole ve vesnici, hned proti hasičárně.“

Zasunul do kapsy ruku s papírkem a po chvilce šoulání mi podal ubalenou cigaretu.

„Ochutnejte, je to fakt síla a ráno se určitě zastavte na kafe.“

Rozloučili jsme se docela srdečně.

„A moc děkuju.“

Sledoval jsem ho pohledem a ještě si sedl. Nic mě na místě nedrželo, kromě zvědavosti velké jako hrom.

„Pane Šmíd, je tu někde studánka?“

„Vodu najdeš dole pod zatáčkou! Pramení tam potůček. Oni to stejně vykopou a pak si to rozdělí,“ nechal mi stařík na rozloučenou nakousnutou myšlenku. Vyrazil po vojensku k zatáčce. Nikdo by v něm nepoznal chlapa na umření před půlhodinou.

Přemítal jsem ještě nad uvařením dalšího čaje a celodenní únavou, která mě zmohla. Když jsem se podruhé otočil, rozhodnutý dojít ke studánce, staříka již zakryly stromy. Zmizel jako správný kouzelný dědeček, který za makovou buchtu rozdává informace. Že nebyl jen přeludem, dokazovala zapomenutá francouzská hůl a hrubě ubalená cigaretka v mé ruce.

„Pane Šmíd, zapomněl jste si tu hůl!“ nevrátila se ani ozvěna. A pak, že jak se z lesa volá, tak se i ozývá.

Začalo se šeřit, zvon z údolí zval do hospody, protože kde mají kostel, mají i hospodu, jen se mi nechtělo trávit večer s užvaněnými lokálními patrioty. Za dnešek bylo dost o čem přemýšlet. Zapálil jsem si samodělné retko, kouř podivně zalechtal v průduškách, po druhém tahu se mi zatočila hlava. Opravdu síla, srdce se dalo do klusu, zmocnila se mě zvláštní euforie. Podobná rauši při holotropním dýchání.

Nechal jsem francouzskou hůl opřenou o zvoničku a s báglem vyrazil po svahu do lesa, vedla mě znatelná pěšina. Stmívalo se. Na konci pěšiny zarůstala přesličkou tichá tůňka, vytékala z ní nitka vody. Ještě mi scházel klidný nocleh, jenže právě v tu chvíli se ozvalo povědomé rachocení startujícího diesel-elektrického agregátu, koruny stromů v dálce osvítila blikavě žlutá záře. Už předtím jsem byl trochu zvědavý na auta mizející v lese, ale přímou pozvánku nešlo odmítnout.

Po půl kilometru pozvolného stoupání mě zastavila bariéra lesklých spirál, položená lesním průsekem po vrstevnici. Žiletkový drát. Přetínal pěšinu vyšlapanou zvěří, připomínal trnovou korunu. Na zabetonovaném železném nosníku nová cedule hlásala bez vysvětlení zákaz vstupu na kótu 718. Nápis i beton zářily novotou. Noc začínala, elektrocentrála rachotila, připojilo se i dunění dalších motorů. Vzduch se chvěl.

Lesní cesta, po které přijely náklaďáky, musela vést o kus vpravo. Vydal jsem se tím směrem. Skutečně, o pár set metrů dál, hned za mrtvým zajícem, uvízlým mezi smyčkami, byla znát i bez baterky mezera ve spirále ostnatého drátu. Noc temněla, přesto rozptýlené světlo elektrického osvětlení vrcholu kopce umožňovalo bezpečnou chůzi. Našel jsem vhodné křoví a vrazil do něj bágl. Kdyby se snad muselo utíkat.

Nikdo vršek kopce nehlídal, v hluku strojů by stejně nikdo neměl šanci uslyšet prasknutí větvičky pod nohou. Prošel jsem mezerou v žiletkové spirále, při pozorování se kryl za stromy. Sedm vozů seřazených do čtverce, uprostřed skřípala traverzová konstrukce – vrtná souprava. Deset lidí postávalo okolo, někteří kouřili, pili pivo z plechovek, cítili se v bezpečí.

Potlačil jsem chuť na cigaretu a obcházel osvětlenou část lesa obloukem. Příjemná chůze po mechovém porostu. Nic se nedělo, za celou dobu vrtná souprava jednou přerušila práci a přesunula se o pár metrů. Asi po hodině jsem dorazil na pevnou půdu, cestu vedoucí ze svahu. Po sto metrech ji přetínala žiletková spirála. Odvážil jsem se rozsvítit mobil, v mdlém světle se leskly dva zámky. Opodál stál známý ocelový sloup, cedule z druhé strany. O kus dál, v křoví za ostnatým drátem, čekal můj bágl. Jak lehce se člověk dostane do pasti. Mobil sám zhasl, pípnutím upozornil, že má všeho dost, jen ne energie.

Nemínil jsem strávit zbytek života na kótě sedm set osmnáct, tím míň se nechat chytit. Skupinka bříz, živořících v průseku, se nakláněla k jihu za sluncem, přesně tolik, aby stromy korunou dosahovaly na úroveň zátarasu. Stačilo vyšplhat na tu nejvyšší, v polovině výšky se kmínek začal pomalu pod mou vahou naklánět. Ještě jsem stačil zoufale přeručkovat metr, než se stromek zlomil a měkce mě odložil za ostnatým drátem. Chvíli jsem se ani nehnul.

Žádný křik, žádné světlo baterky, v rachotu agregátů zaniklo i hlasité prasknutí. Vrátil jsem se pro bágl a pomalu sestupoval ze svahu. Bílé světlo výbojek, cezené přes stromy přede mnou, prozrazovalo silnici s veřejným osvětlením. Vesnice.

Jediná cesta, hlavní ulice, byla jako po vymření, s výjimkou psů – ti se mohli zbláznit. Okny domů, postavených v jedné řadě okolo cesty, přes záclony pronikalo blikavé světlo televizních obrazovek. Přešel jsem kolem požární zbrojnice, rybníčku, hned za ním se ozýval pivní kompresor. Půlka hospody se po mně podívala, když jsem si po pozdravu objednal pivo rukou od krve.

„Můžu se někde umejt?“ šplhal jsem po bříze tak usilovně, až mi krev tekla z oděrek na předloktí i obou dlaních.

„Jo, do chodby a nalevo,“ kývl hostinský lhostejně. „Sedneš si támhle,“ ukázal mi po návratu prstem a podal pivo. Nosit ho ke stolu vandrákovi v maskáčích se neobtěžoval. Dobrá hospoda. Televize vypnutá, harmonikář, karbaníci a pár žvanících štamgastů. Všichni podnapilí do lehkého optimismu. Takhle nějak bych si představoval putyku za první republiky.

„Něco k jídlu?“ zeptal se hospodský při třetím půllitru. To neměl říkat, popadla mě pořádná žízeň i hlad, snad bych vydržel do rána. Dal jsem si panáka a tlačenku.

„Komu smrdí rum, tomu smrdí práce!“ pochválil mě nejbližší z místních, ale než jsem z něj stačil tahat rozumy, přistála na pípě utěrka. Dvanáct hodin.

„Panstvo končíme!“

„Spát pod širákem není žádná věda!“ ujistil jsem na odchodu všechny zvědavě očumující a zkoušel se trefit do dveří. Za mnou se začali trousit i místní, štěkot psů mě doprovázel po celou cestu až na kraj vesnice.

Ráno, než stačilo slunce vylézt, mě probudil vítr a příšerná žízeň. Probíral jsem se pod zvoničkou vedle francouzské hole. Hlava mě mírně brněla, musel jsem se obout a vyrazit ke studánce. Neskutečný pocit kocoviny. Když jsem se shýbal k prameni, před očima se mi udělaly červené kruhy. Po silnici mi za zády zarachotily dva náklaďáky, zajížděly do lesa bez ohledu na neděli. Zalezl jsem ještě zpátky do tepla a spal bez orientace v čase. Na mobilu čistý display.

Ze spacáku mě vyhnal teprve déšť. Ťukání kapek na stanovou plachtu miluje každý táborník, jenže já ležel jen pod celtou. Nechtělo se mi nic, přesto jsem musel všechno. Hlavně rychle, než se spacák nacucá a celta ztuhne jako pozinkovaný plech. Vítal mě konec víkendu, dopravit se domů a dát se do kupy. Zítra do rachoty. Ve fofru jsem nadupal věci do báglu a vyrazil znovu do vesnice, s francouzskou holí v ruce.

Hospoda beznadějně zavřená, chuť na vyprošťovací pivo jsem si musel nechat zajít. Pod stříškou hasičárny, kde pořád ještě měli napsánu požární zbrojnici, stál mladý policista, schovaný před deštěm. Vypadal netrpělivě, zřejmě čekal dlouho a jen na mě.

„Váš občanský průkaz!“

Na tohle oznámení si zvykne každý, kdo chodí v maskovací uniformě a neoholený.

„Kde jste spal?“

„Nahoře u zvoničky.“

Kontrolní orgán musí projevit zvědavost, jinak by přestal být kontrolním.

„Víte, že volné přespávání mimo vyhrazená místa je zakázané? Vy jste detektorový hledač? Co jste našel?“

Otázky svědčící jen o pokus buzerace za každou cenu. Vysypal jsem mu do ruky celou svou kořist.

„Tohle hledáte?“ štítivě zíral na uprášenou veteš.

Měl pravdu. Pár vojenských známek, nábojnice, knoflíky, těžko identifikovatelné mince, zohýbané odznáčky. Nad jeho míněním o smyslu takového hledání nemělo cenu ani pokrčit rameny. Jak praví bible: „Kdo prosí, dostává, kdo hledá, nalézá, a proto klepejte, bude vám otevřeno.“ Ale jednou na vás stejně pošlou psa. Jo, kdybych našel známku generála Vlasova, číslo 001, to bych byl v balíku. Známku generála Buňačenka, číslo 002, už našli.

„Kam jdete?“ završil netrpělivý policista výslech otázkou, spíš přáním, abych jako osoba podezřelá úplně ze všeho táhl z jeho revíru.

„Ke Šmídům.“

Překvapením vyvalil oči. Vrátil mi občanku a nechal mě na pokoji. Záda neukázal, sledoval, jestli nelžu. Za vrátky naproti zbrojnici poctivě štěkal pes.

„Zalez!“ ozvalo se s otevřením dveří, holka v zástěře vyšla na zápraží. Docela hezká, s dolíčky na tvářích. No, holka. Vrstevnice, tedy pár zim po nejlepších letech, sám se cítím jako kluk, ale všichni mi říkají pane.

„Jé, to jste hodný,“ přišla ke vrátkům, vzala francouzskou hůl, „jdete na to kafe? Víte, tátu odvezla záchranka, v noci ho chytil zase záchvat. Mluvil včera jen o vás, ani jsem si na hůl nevzpomněla.“

„Jiří Šnábl. Promiňte, ale raději nebudu obtěžovat.“ Fakt se nerad kamkoli cpu.

„Kafe máte přece slíbený od táty. Tak pojďte. A dáte si buchtu!“ přímým pohledem do očí nepřipustila odmítnutí.

„Spíš bych poprosil trochu vody,“ žízeň se vracela, naštěstí zde měli plnou studnu. Po vodě jsem si dal poctivý hrnek kávy, k tomu dvě buchty.

„Jak to děláte, že jsou tak nádherně nadýchané?“

„Já jsem Jitka,“ podala mi ruku místo díků za kompliment. „Jsou s domácím sádlem, žádná věda. A topíme jen dřevem, to potom trouba jinak peče. Co vlastně děláte, myslím jako práci?“

„V asistenční službě pro pojišťovnu.“

Tázavý pohled žádal podrobnosti, zvědavá ženská také.

„Nonstop u telefonu, servis pro klienty pojišťovny. Poradit, poučit a hlavně odrážet stížnosti, to ve třech jazycích, turistické a smluvní pojištění.“

„Baví vás to?“

„Ne, ani v nejmenším…“

Další řeč přerušilo zvonění telefonu, žena se zvedla, zmizela v předsíni. Na pelesti vyřezávané postele jsem si všiml pověšeného červeného pytlíku na tabák.

„Šmídová…“

Po chvíli mlčení následoval vzlyk, třesk rozbitého skla. Odpíchl jsem se ze židle, žena stála křídově bledá, nehybně se sluchátkem v ruce.

„Táta umřel před půl hodinou, jsem to ale nemehlo,“ začala se hýbat. „Co teď budu dělat?“

„Nic! Sednete si, já uklidím střepy. Máte doma nějaké léky? Valetol, Neurol?“ Pokrčila rameny, ve vrchovaté krabici s léky neměla žádné antidepresivum ani nic podobného. „Máte doma nějaký alkohol?“

„Když já skoro nepiju,“ přikývla. Otevřela kredenc, vedle zástupu lahví whisky stála načatá láhev Staré myslivecké. Nestačil jsem zírat.

„To je tátova, ty ostatní přitáhla Helga. Táta byl mizerný pacient, nesměl pít, ale vždycky se sám ukecal. Cukrovka, také slabé srdce, kolísavý tlak. Jíst pětkrát denně? To bych ho musela přivázat doma.“

Nalila dvě malované skleničky, upila nesmělý lok a upřímně se zašklebila.

„Upřímnou soustrast,“ napadlo mě opožděně, „byl to prima chlap, škoda, mohli jsme si ještě popovídat.“

„Už se mu všechno pletlo, někdy skoro mluvil z cesty. Nevím, co teď dělat, mám tak prázdno v hlavě,“ dopila skleničku, rozpačitě ji držela v dlani.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Kóta 718