Zlá krev (Ukázka)
Author: Mark Sennen
Date: 2018-12-02 23:00:00+00:00
Publisher: Práh

Copyright © Mark Sennen 2013.

Mark Sennen asserts the moral right to be identified
as the author of this work.

Translation © Daniela Reischlová, 2018.

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted, in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise, without the prior permission of the publishers.

ISBN: 978-80-7252-780-9

MARK

SENNEN

ZLÁ KREV

Poděkování

Dostat se až sem mi pomohla řada lidí. Všem, kteří se zapojili, jsem velmi vděčný.

Zvláštní dík patří mé agentce Claire Robertsové. Je neustále veselá a dělá přesně to, co by měli dělat všichni agenti – směje se autorovým vtipům. Dále děkuji svým redaktorkám v nakladatelství HarperCollins: Avon Caroline Hoggové a Lydii Newhouseové. Abych si vypomohl fotbalovou analogií: Caroline se postarala o skvěle namířenou přihrávku do velkého vápna a Lydie míč poslala do brány a vstřelila vítězný gól. Dalším členům usilovně pracujícího týmu v nakladatelství Avon, zejména Claire Bordové, která odešla, aby se věnovala něčemu daleko víc vzrušujícímu a náročnějšímu (konkrétně dvojčatům, pokud si lámete hlavu s tím, co by to mohlo být). Bez Claire by se detektiv inspektorka Savageová možná nikdy nedostala do tisku.

Přátelé z reálného i virtuálního světa mi poskytli pomoc a rovným dílem i rozptýlení (bez vás bych tu knihu pravděpodobně napsal za poloviční dobu!). A jako vždy se mi dostalo podpory od mé ženy a dcer a povzbuzení od mých rodičů. Děkuji vám všem.

A konečně největší poděkování patří vám čtenářům. Bez pochvalných recenzí, e-mailů a tweetů a bez vědomí toho, že tolik lidí si rádo čte o Charlotte a chce víc, by Zlá krev možná nikdy nespatřila světlo světa.

Pro Gitte. Děkuji!

Úvod

Bolest se objevila vždycky, když to Ricky Budgeon nejmíň čekal. Právě teď se kdesi uvnitř vzedmula vlna bolesti a uhodila ho mezi oči, jako kdyby mu někdo do kořene nosu zarýval jehlu. Zvedl ruce a popadl se za hlavu, tahal a škrábal, jak se mu ten trýznivý pocit šířil přes čelo do spánků. Při posledním ataku se bolestí svíjel na zemi, ale tentokrát bodání ustalo po několika vteřinách a on se jen potřeboval něčeho přidržet. Sundal ruce z temene, pevně jimi sevřel chladivé železné mříže brány a zadíval se přes pole do noci.

Rentgen odhalil jen starou jizvu a doktor následně drmolil jakási ujištění o migréně a zmínil se o terapii, možná akupunktuře.

Blbost.

Ty idioti museli přehlédnout příčinu jeho utrpení, ať už tam uvnitř bylo cokoli. Nějaké zmutované buňky, rakovina nebo zhoubný nádor, který se živil špatnými vzpomínkami, nenávistí a zahořklostí.

Když doktor jeho sebediagnózu vyloučil a řekl mu, že operace nepřipadá v úvahu, zvažoval, že vezme vrtačku, přiloží si vrták k hlavě a zmáčkne spínač. Nejprve by se ozvalo kvílení motoru, po kterém by následovala agonie, jak by mu vrták pronikal kůží a kostí. Pak by otáčející se železo našlo nádor a rozšlehalo ho na kaši. A bolest by navěky zmizela. Zašel dokonce tak daleko, že doklopýtal do dílny a nářadí si připravil. Vrtačka byla nachystaná v úchytu, stačilo jen zmáčknout spínač, položit hlavu pod vrták a spustit páčku u držáku. Nakonec to však zavrhl. To cosi uvnitř ho děsilo, ale zároveň ho to i motivovalo. Kdyby se té bolesti zbavil, co by ho hnalo vpřed?

Budgeon stál ve tmě, lačně dýchal a pak se začal kousat do rtu, dokud neucítil krev. Pulzující bolest v hlavě polevila a nakonec ustoupila. Sehnul se a zvedl cigáro, napůl vykouřenou balenou cigaretu, kterou v předchozí agonii upustil. Potáhl si a znovu se rozhlédl. Zadíval se na krajinu rozprostírající se před ním, výhled, při kterém se mu rozbušilo srdce a zaplavil ho pocit neštěstí.

Živý plot a stromy stojící poblíž se černě rýsovaly proti obloze. Na nedalekém poli občas zabečela ovce a z houštiny po jeho pravé ruce se ozývalo houkání sovy. Za prázdnou krajinou se však rozpínalo město, zářivý půlkruh, v němž tisíce třpytících se světel slibovaly vzrušení a nebezpečí, a jejich jednotlivé planoucí tečky splývaly a připomínaly hvězdokupu ve středu nějaké vzdálené galaxie. Od centra města se bílé tečky rozbíhaly do dálky mezi nehybně oranžovými ulicemi: auta mířící do jemné záře předměstí a domů.

Bodavá bolest v čele ho přiměla zavřít oči.

Domov.

Opět oči otevřel a znovu si potáhl ze své balené cigarety, přičemž její konec sevřel mezi špičku palce a ukazováčku, aby ji mohl vykouřit až do úplného konce a nespálil se přitom. Takhle kouříval ve vězení.

Před mnoha lety, ještě než to s ním začalo jít z kopce, míval ve městě přátele. Přátele, kteří vyrostli na stejné ulici jako on. Jako děti kradli sladkosti ve stejném obchodě a nadávali stejným starým dámám, kterým hamtali po květinových záhonech. Později, jako mladíci, házeli cihly na stejná policejní auta, dělili se o stejné cely a přísahali pomstu stejným nepřátelům. Byli jako bratři. Pokrevní bratři.

Teď se to ale zdálo jako dávná minulost. Jako by ten čas místo něj prožil někdo jiný.

Budgeon si dal poslední šluk, upustil vajgl na zem a zadupal oranžově žhnoucí tečku do bahna.

Všechno bylo fajn, dokud se neobjevila ona.

Proč za všechno nakonec vždycky mohla ženská? Bylo to téměř biblické. Posraná Rajská zahrada a všechny ty hovadiny.

Nakonec byl tím šťastným on, klouzal po hedvábném povlečení, těšil se z toho, jak sladce chutná, a sliboval jí všechno. Ale potom, když se dělili o cigaretu, uvědomil si, že nic už nebude jako dřív. Nebude, jelikož ji chtěli i všichni ostatní. Dokonce ani mezi přáteli nebylo možné takový rozpor překonat.

Zavrtěl hlavou, naposledy se zadíval na světla v dálce a pak přešel k dodávce a nasoukal se dovnitř. Bledý hubený muž na sedadle řidiče zabručel a položil mu otázku. Je už připravený vyrazit?

Byl připravený? Úkosem se díval dolů na město, nostalgicky vzpomínal na své dětství, myslel na jejich partu jako na skupinu malých kluků, kteří neměli na světě jedinou starost, a chvilku vše znovu promýšlel. Teď, když ho obklopilo teplo dodávky, cítil se jako v nějakém kokonu, odtržený od všeho kromě svých vzpomínek. Snadno se mohlo stát, že bude zase sentimentální. Teď, o půl života později, byl možná čas odpustit a zapomenout, pohnout se dál.

Obočím mu projela bolest.

Kdepak, život tenhle způsob uvažování neodměňoval. Vyměkl kvůli té holce, a když si přestal dávat pozor, zradili ho. Existovala pravidla, sice nepsaná, ale přesto to byla pravidla. Když je člověk porušil, musel za to zaplatit, a k vyřízení některých účtů bylo třeba víc než jen peníze.

Mnohem víc.

Samozřejmě že byl připravený vyrazit. A čím dřív se celý ten cirkus rozjede, tím líp.

1

Kapitola 1

Bovisand, Plymouth. Neděle 13. ledna. 16:05

Hluk k Savageové doléhal až do kuchyně. Smích. Pronikavé pištění Samanty a Jamieho, překrývané hlasem jejího manžela, který s imitací švédského přízvuku zpíval jakousi přitroublou písničku. Příčinou panujícího veselí byl Stefan, neoficiální rodinná chůva, který se právě vrátil ze své rodné země s taškami plnými čokolád pro děti a dvěma ladícími sadami přihlouple vypadajících pletených rukavic a čepic pro Savageovou a Peta. Pete si čepici narazil na hlavu, ukazoval skrz okno na narcisy na zahradě a utahoval si ze Stefana, že s tou zimní výbavou dorazil s křížkem po funuse. Stefan se ale nedal a se silným přízvukem Jihozápadní Anglie mumlal cosi o sardinkách.

Savageová odešla do kuchyně připravit čaj a přitom si říkala, že Pete má ohledně změny ročního období pravdu. Byla půlka ledna, Vánoce oslavili teprve před pár týdny a na východní straně jejich zahrady už se skvěl široký pás zlaté a okrově a citronově žluté barvy. A odehrály se i další změny: na konci listopadu se Pete po téměř devíti měsících na cestách vrátil domů.

Oslavy jeho návratu se protáhly až do vánočního období a výsledkem byla dlouhá řada večírků, příbuzných, dalších večírků a dalších příbuzných. Teď, když svátky skončily, byla Savageová ráda, že se jejich život zase vrátí k normálu. Byla ráda i za to, že jaro do Devonu dorazilo brzy. Meteorologové předpovídali tuhou zimu, ale až na trochu sněhu v listopadu se zatím netrefili. Skrz kuchyňské okno viděla, jak nízko na obloze visí slunce, chladně žluté namísto temně červeného, typického pro letní západy. Pod sluncem se rozprostíraly klidné vody zálivu Sound, jehož hladinu čeřily jen náznaky vzdouvajících se vln. Okolo východního konce vlnolamu projížděla jachta, která byla proti světlu úplně černá. Posádka jachty zamávala trojici na malém člunu pokoušející se chytit závan větru, který by je donesl domů dřív, než se snese večerní chlad. Předešlé noci se vrátily mrazíky, ale první dva lednové týdny byly neobvykle teplé s teplotami okolo patnácti stupňů. Počasí vhodné spíš na tričko než na dárek v podobě rukavic a čepice.

Před několika dny dostala Savageová úplně jiný druh vánočního dárku. Jeden z nejlepších dárků vůbec, i když Pete to tak nevnímal. Řekl jí to v kuchyni, když zrovna připravovala pizzu a ruce měla celé umazané od těsta. Ta zpráva ji ohromila a téměř nebyla s to jeho slova pochopit.

„Do šrotu?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl Pete. „Vyřazená z provozu. Odepsaná. Odprodaná. Pokud vím, tak ji rozřežou a zlikvidují. Vypadá to, že teď budu umístěný na souši. Už napořád. Mizerné zkracovaní rozpočtu.“ Pete byl v obličeji bílý jako křída a v očích se mu zračila směs emocí.

„To mě mrzí.“ Ale už když ta slova vyslovovala, věděla, že ji to nemrzí. Pete sice ztratí svou loď, ale v uplynulých patnácti letech, možná i déle, na celé dlouhé měsíce ona ztrácela svého manžela – a děti svého tátu. Ne že by před svatbou nevěděla, do čeho jde. Ale tenkrát nad rozumem zcela jasně převládlo srdce a každodenní praktické aspekty toho, jak skloubit pracovní povinnosti a péči o malé děti se zdály být na hony vzdálené. Krátce nato se ovšem narodily Samanta s Clarissou, neplánovaně, a ona si v pětadvaceti letech musela poradit se dvěma miminky a nepřítomným otcem. Později se narodil Jamie a ona se musela vypořádat s tragédií ohledně Clarissiny smrti, přičemž jí připadalo, že Pete s nimi tráví pouhé prchavé okamžiky.

„Ale nemrzí,“ řekl Pete.

„Ne.“ Savageová k němu došla, objala ho, zabořila mu obličej do krku, políbila ho a přitom si uvědomovala, že mu na mikině zůstávají otisky jejích zamoučených rukou. „Je mi to samozřejmě líto kvůli tobě a tvé posádce, ale rozhodně mě to nemrzí. Víš to už dlouho?“

„Před poslední cestou jsem měl tušení, že by k tomu mohlo dojít. Alespoň ta stará dáma zažila ještě poslední velkolepou cestu.“

Pete se s lodí plavil okolo Jižní Ameriky, pluli na Falklandy, skrz Magalhãesův průliv, pak zpátky nahoru podél tichomořského pobřeží Chile a skrz Panamský průplav zpět do Atlantiku. Předtím loď střežila Perský záliv a byla nasazena do akce na pirátské námořní stezce. Jako všem válečným lodím vracejícím se z aktivní služby na námořní základnu Devonport v Plymouthu se i Petově lodi při návratu do zálivu Sound dostalo přivítání hodného hrdinů, ačkoli nikdo jiný kromě obyvatel města tomu nevěnoval žádnou pozornost.

Jak teď Savageová nalévala vodu do velké modré čajové konvice, hřálo ji vědomí, že Pete bude v dohledné budoucnosti v Plymouthu připoutaný ke svému kancelářskému stolu. Když teď bude mít normálnější práci, snad se jim podaří fungovat jako běžná rodina. Roky zvládala všechno sama, ale skloubit svou práci a rodinný život bylo téměř nemožné. Pomáhalo sice, že její i Petovi rodiče žili poblíž, a navíc nedávno zaměstnali Stefana. Ale ani tak to nebylo snadné. Jamiemu bylo šest, Samantě třináct a jí nezbýval téměř žádný čas na odpočinek.

Pára z konvice stoupala vzhůru a ona zandala víčko na místo a pozorovala, jak se poslední proužek páry rozptýlil spolu s jejími myšlenkami, když vtom zazvonil telefon. Volal detektiv konstábl Patrick Enders z oddělení pro vyšetřování závažných zločinů.

„Copak taky někdy nemáte dovolenou, Patricku?“ zeptala se Savageová.

„Beru přesčasy, madam. Rozhodně se to vyplatí. Kdykoli se nějaký naskytne, hned po něm skočím. Volno si můžu udělat v týdnu, když jsou děti ve škole. To je doma mnohem větší klid.“

Endersovi táhlo teprve na třicet, ale už měl tři děti, hypotéku a plány na dům se čtyřmi ložnicemi v plymouthské čtvrti Mannamead, kde by měl s rodinou konečně dost prostoru a nemuseli se mačkat jako sardinky. Savageová si pomyslela, že v jeho věku měla stejné ambice. Když se jim narodila dvojčata, měli s Petem to štěstí, že narazili na velký polorozpadlý dům na pobřeží ještě dřív, než ceny vyletěly nahoru a podobné nemovitosti si mohla dovolit jen hrstka vyvolených.

„Tak co pro vás můžu udělat?“ zeptala se Savageová. „Zrovna se chystám dát si s dětmi čaj a dort, takže doufám, že pro mě nic nemáte.“

„Ne, pouze připomínka, madam. Komisař vzkazuje, abyste zítra nezapomněla na schůzku ohledně operace Zádí napřed. Poslal vám k tomu nějaké podklady, tak se podívejte do e-mailu.“

„Bezva,“ odpověděla Savageová bez přílišného nadšení. K operaci Zádí napřed – dlouhodobému protidrogovému zátahu jejího policejního oddělení – už tak musela načíst hromady dokumentů, ale slíbila Endersovi, že e-mail zkontroluje, zavěsila a v duchu děkovala za to, že se nemusí nikam hnát. S ohledem na její nedávný proslov k Petovi, týkající se toho, jak moc mu jeho práce narušuje život, by se jednalo o nevítanou ironii.

Telefonát od Enderse jí připomněl, že musí vyřešit i další papírování: připravit si poznámky na nadcházející šetření Oddělení profesních standardů. Zajímalo je, proč ujela z místa automobilové nehody, při níž zemřel muž. Nezáleželo na tom, že oním mužem byl sériový vrah, který se pokusil unést její vlastní dceru, oddělení chtělo odpovědi. Přes Vánoce a Nový rok všechny myšlenky na šetření potlačila, ale teď, když už se opravdu blížilo, musí věnovat nějaký čas přípravě.

Povzdechla si a vrátila se do obývacího pokoje, kde Stefan zrovna učil děti záchodové vtípky. Ve švédštině zněly fekální odkazy dvakrát tak vtipně a brzy jich všech pět konverzovalo směsicí jazyků a rozhovor prokládali dlouhými pauzami plnými chichotání. Savageová se ze vzniklého chaosu na chvíli vytrhla a zadívala se skrz velké okno ven. Přes vlhký, třpytící se trávník se plížily stíny a ve slábnoucím světle na něm vykreslovaly černé tvary. Útes za zahradou se svažoval dolů k vodní hladině připomínající zrcadlo, která se táhla až k obzoru, kde slunce kousek za skalisky Edison Rocks líbalo moře. Blaženost nedělního odpoledne.

2

Kapitola 2

Efford, Plymouth. Pondělí 14. ledna. 8:35

Být to jakékoli jiné pondělí, tři zedníci sedící na nízké cihlové zídce v ulici Lester Close před číslem popisným sedmdesát pět a svírající v rukou hrnky s kouřícím čajem by nejspíš probírali víkendové výsledky fotbalu. Plymouth prohrál doma tři nula a body, které se týmu podařilo nasbírat během posledních deseti zápasů, na usmíření fanoušků rozhodně nestačily. Kdosi dokonce zorganizoval demonstraci a ozývaly se hlasy volající po vyhození trenéra, hráčů, představenstva klubu, zaměstnanců starajících se o kopačky hráčů a kohokoli dalšího, koho šlo z posledního zoufalého výkonu týmu případně vinit.

Být to jakékoli jiné pondělí.

Jed Rammel byl ze tří zedníků nejstarší, bylo mu o dvacet let víc než zbylým dvěma, a přesto nic takového nikdy neviděl. Samozřejmě s výjimkou času, který strávil v Iráku, ale to bylo něco jiného. Tam člověk takové věci očekával. Ale ne tady, během pondělního rána, když prostě jen přišel kopat k někomu na zahradu, aby bylo možné udělat betonové základy pro novou zimní zahradu. Nikdo soudný už beztak nemůže chtít na té zahradě sedět. Opalovat se tam, odpočívat, oddávat se snění a usrkávat pivo. A přitom vědět, co tam někdo pohřbil. Ani omylem.

Jed se poškrábal na hlavě, znovu si usrkl čaje a snažil se zapomenout na ten zubatý úsměv vykukující zpoza vysušených rtů a na prázdné oční důlky, které, jak jistojistě věděl, už nic nevidí, ale přesto vypadaly, jako by zíraly přímo na něj.

Toho rána začali v půl osmé, bylo ještě šero, že se sotva dalo pracovat. Dovezli si na zahradu krumpáče, páčidla, perlíky a lopaty. Jed zkontroloval dispozice a místo, kde měli kopat, vyznačil pomocí několika kolíků a čar z křídového prášku. Jako první začal kopat mladý Ryan. Pomocí okraje krumpáče nadzvedl rozbité dlaždice a pak asi desetkrát nebo dvanáctkrát páčidlem praštil do starého betonu pod dlaždicemi.

Mládí, pomyslel si Jed, všechno hned-hned-hned a na budoucnost nemyslí. A to se taky potvrdilo. Po deseti minutách byl Ryan vyřízený, takže ho Jed a Barry vystřídali a začali odlamovat beton, zatímco Ryan vykopané kousky odhazoval lopatou pryč.

Zanedlouho narazili na kosti malého psíka. Žádný důvod se vzrušovat, usměrňoval je Jed, když si Ryan z nálezu kostry začal dělat legraci. Žertování ovšem ustalo, když hned o kousek vedle narazili na bednu. Byla plastová, zahrabaná v zemi pod vrstvou betonu asi půl metru od psa. Jed přemítal, jestli nemůže jít o nějakou odtokovou nádrž, ale když sundali víko a uviděli obsah krabice, došlo jim, že nádrž to není. Nejdřív si mysleli, že ta věc uvnitř je nějaká panenka. Sice velká, to ano, ale panenka. Jedova vnučka jednu takovou měla, velkou a hodně realistickou, koupili ji vnučce se ženou předminulé Vánoce. Ale ne, nebyla to panenka. Poznali to, když Ryanův rýč v místě, kde do té věci šťouchl, prorazil do hrudníku díru. Kůže zašustila jako pergamen a ve vzniklém otvoru všichni tři zahlédli kosti tvořící hrudní koš.

Rozhodně to nebyla panenka.

Jed si znovu lokl čaje. Myslel na Irák. Na věci, které svým kolegům ani své ženě nikdy neřekl. Na věci, které sdílel jen s ostatními chlapy, s nimiž sloužil. Na tu hrůzu, o které měl za to, že patří tisíce kilometrů odsud do jiné země.

„Prohrát tři nula,“ ozval se Ryan. „A doma. Tomu se hergot snad ani nedá věřit, nebo ne?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Poděkování

Úvod

Kapitola 1

Kapitola 2

Ukázka z dalšího románu