Pavel „Hirax“ Baričák

SLABIKÁŘ ŠTESTÍ

Strachy, vztahy, svoboda

Ukázka z elektronické knihy

Vydalo vydavatelství HladoHlas Group, spol. s r. o.,

Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin, Slovensko,

jako svou 94. publikaci v roce 2018

Překlad ze slovenského jazyka Katarína Šlesaríková

Jazyková korektura Tadeáš Míka

Obálka Zuzana Kadecká a Pavel „Hirax“ Baričák

Autor fotografií na obálce Martin „Mlynček“ Tomčík

Ilustrace Janka Sofia Thomková

Zalomení Pavel „Hirax“ Baričák

První vydání, 2018

Vytiskla Tlačiareň P+M, Turany

Objednávky:

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk

Hiraxovy úvahy, blogy, básně, fotky, ukážky z románů a cestopisů,

jako i dátumy jeho přednášek najdete na stránce

www.pavelhiraxbaricak.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk

Facebook: Pavel „Hirax“Baričák (spisovatel)

ISBN 978-80-89711-87-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Tobě, který se nad sebou zamýšlíš

a snažíš se měnit

pro dobro celého lidstva.

Tobě, který padáš,

ale i tak se snažíš stát se

lepším člověkem.

Tobě, který konáš

dobré skutky

a máš čisté úmysly.

Tobě,

který hlídáš

a naplňuješ záměr.

Co krok, to nové kameny

Mám vás rád. Jste totiž jiní než já, a to mi dává možnost poznat se. Mnoho lidí se snaží, aby se všichni chovali podle jejich představ, ale kdyby se jim podařilo podrobit si celý svět na svůj obraz, velmi rychle by je přešla chuť žít. Děkujme tedy i za skřípající vztahy, které nás nemálo učí. Stejně tak, když vás kdosi nepozdraví na ulici, ještě neznamená, že vás ignoruje. Možná si jen zapomněl doma brýle...

Mnoho našich strachů vzniká domýšlivostí, která je však jen program a dá se tudíž promazat. Jiná část nejistot se vynořuje z minulosti, kterou jsme nezpracovali, čímž se znovu připomíná. Je to neomylné vesmírné pravidlo, nebojujme s Vyšší silou. Nebo je cosi v naší duši či těle v disharmonii. Může se to projevit nedostatkem nějakého chemického prvku, což s sebou logicky nese následky například v podobě úzkosti nebo dokonce deprese. Případně jsme si konkrétní (ne)moc naprogramovali do tohoto vtělení, abychom posunuli nejen sebe, ale i všechny, kterých se dotkneme. Někdo ten rod, národ a lidstvo musí očistit, tak jsme si na sebe navlékli mundúr odvážného. Tvářit se tedy jako oběť není na místě. Poslední sorta obav vchází do našeho života jako nový druh probouzejících činitelů. Jde ruku v ruce s naší cestou. Co krok, to nové kameny...

Děje se nám pouze to, co můžeme pochopit a zůstává v nás pouze to, co pochopíme. I když si moc přeji, aby vám tato kniha dala nesmírně mnoho, vím, že si z ní vezmete přesně tolik, kolik máte. Ze záležitostí Prozřetelnosti se spravedlnost naštěstí nedá vymazat, popřít, pošpinit, ani koupit. Také pro toto se mi život na této planetě líbí.

Část první

Vítej, strachu

Tak si tady žijeme…

Člověk je jako motýl, ale naopak. Rodí se jako nádherné, hravé, veselé, vnímavé dítě, křídly šťastně mává, před ničím nemá strach. Dokonce v něm není ani strach z výšek. Když měl můj bratr pět let, vesele si lozil po čtyřech po parapetní desce v osmém patře našeho činžáku. Můžete si být jisti, že se vůbec nebál.

Každá máma si vždy rychle uvědomí, že když děti v pokoji ztichnou, věští to většinou nějakou nezbednost. Naše maminka tehdy rychle zapnula motory a přišla z kuchyně zkontrolovat, jak si „hezky“ hrajeme. Ode dveří uviděla bratříčka na jeho prvním větším výletě. Naprosto zkameněla. Spíše byste v oceánu našli rozpuštěnou kostku ledu, než byste se v ní krve dořezali. Miňo z periferie orla pozoroval auta, která se změnila na malé angličáky.

Nebojte se, přežil. Máma vzorově zpracovala polekání, přestala řešit, jak tam mohl svépomocí po radiátoru vyšplhat, pomalu k němu přišla – tak aby ho nevyplašila, a složila ho dolů. Pád balvanu v jejím srdci zapříčinil v Kalahari malou pouštní bouři. Vždy se to musí někde vyrovnat...

Postupně na sebe jako děti lepíme zvyky a praktiky svých vzorů, tedy rodičů, prarodičů, kamarádů, učitelů, kněží, „hrdinů“ z televizní obrazovky a jiných autorit, kterým věříme, případně se v nich vidíme. Totální originály, které si na nic nehrály a existovaly ve vzorovém přítomném okamžiku, se najednou zakuklují do někoho, kým nejsou. Každé ráno vstanou a obléknou se do osobnosti, kterou se snaží stvořit. Ve snaze co nejlépe se zajistit na všech frontách děláme kompromisy, ustupujeme, popíráme vlastní Já. Stávají se z nás mistři ve vyvolání dojmů a pojmů. Člověk pod nátlakem vnějších vjemů sám před sebou předstírá něco, co v něm není, a to jen proto, aby si splnil něco, co mu nadiktovali do podvědomí jiní. Čím více se tváříme, tím více se naší duši vzdalujeme, což nám brání v přetvoření našich životů v mistrovská díla.

Život však jde dál. Lidský motýl pořád více stahuje křídla, mění se na larvu, která se již tolik neusmívá. Je opatrná, ustrašená, kalkuluje, plánuje, spekuluje, trpí chronickými touhami a nedostatkem úcty k sobě, což nevede k ničemu jinému než ke vzniku oběti vlastního posuzování. Jiná zase trpí absencí soucitu vůči ostatním nebo emocionální uzavřeností. Věčně je zaneprázdněna cíli, snahou o vylepšení životní úrovně, posílením jména, stavu, rodu, zvětšením zóny komfortu. Asi to znáte: „Potřebuji víc. Musím být úspěšnější. Více znamenat a neústupně si stát za svým. Pořád to není dobré, dělám něco špatně. Ještě dosáhnu tohoto a bude dobře.“ Odsouzenec, který se chlubí prostorností své cely, tomu rozumí nejlépe.

Nakonec larva umírá víceméně izolovaná od druhých, od přírody a samotného světa, zatrpklá, bez špetky humoru, vše připomínkující, nešťastná, smutná a vystrašená. Z krásného, nebojácného, hravého, věčně zvídavého a o nic se nestrachujícího motýla se stane uzavřená larva. Její zchátralé a bolavé tělo je naplněno smetištěm duševního odpadu, obavami, obviňováním, zklamáními, nesplněnými přáními, bázlivostí a zradami. Chleba nikde, samé kameny.

Doufám, že z těchto vět nevyzařuje moje zaujatost. Výjimka potvrzuje pravidlo a pokud někoho takového znáte či snad jste onou výjimkou právě vy, mé srdce plesá a tleská vám. Pokud máte jiný názor, určitě vám ho vyvracet nebudu. Rád čtu příběhy o stoletých stařících, kteří přelezli okno a zmizeli zkoumat svět...

Nyní uchopím větší lupu a podívám se na společnost, kterou tvoříme. Máme nemocnice, zdravotní zabezpečení, sociální pojištění, stovky televizních programů, obchody plné zboží od výmyslu světa. Na internetu stačí jen kliknout a za týden vám z Číny přijede kontejner s vaším snem. Nechybí nám ani pračky, ledničky, toustovače, jogurtovače, splachovače, odbarvovače, odlakovače, odrezovače, rozprašovače, ostřikovače, stěrače... Promiňte mi, nechal jsem se tím jednoduchým rýmem unést, pokračuji: máme i byty, domy, mikrovlnky, auta, dálnice, teplo. Elektřina, plyn a pitná voda jsou samozřejmostí. Pro některé národy světa jsou tyto věci stále vzácností a vymožeností boháčů, ale moderní a civilizovaný člověk všechno, co má, bere jako totální samozřejmost. Kdo zapomene cenu, žádá o přecenění. Dost strašení, vždyť tato kniha má pojednávat o pravém opaku, vracím se tedy k tématu... Kde žijí lidé, tam se v noci svítí. Policisté dělají obchůzky, blikají senzory, natáčejí kamery, chrání rampy… Vše se soustřeďuje na to, abychom byli chráněni. Aby se nám žilo snadněji a abychom byli šťastní a cítili se v bezpečí. No není to tak. Šťastný člověk se totiž nebojí.

Celý den se díváme do mobilů, smartfonů, počítačů, fyzickou práci provádí stále méně lidí. Rozhovory ve vlacích a na autobusových zastávkách utichly. Digitální věk tvoří více nul než jednotek, a tak je běžné lidské přemýšlení plné chamtivosti, závisti a pýchy. A prázdnoty. Té prázdnoty, která chce být zaplněna. Divíte se, že konzumujeme nezdravé potraviny ve větším objemu, než by organismu stačilo? Přestáváme se hýbat, tloustneme, zpanštěli jsme. Dokonale známe svá práva a v příhodné chvíli umíme být nekompromisní. Ze sídlišť zmizeli teenageři a z PC her a zejména sociálních sítí se staly tiché drogy. Jaká matka, taková Katka. Jaký otec, takový syn.

Lidé jsou následkem mohutné palby informačních technologií natolik zahlceni, že dokáží sotva přečíst nadpis článku a pár vět pod ním. Kloužou po povrchu. Bulvár je jejich Dostojevskij a dialogy pod statusy na sociálních sítích si pletou s živým rozhovorem. Když se setkají na ulici se známými, spíše se snaží vypařit, než by se těšili z doplnění energie během skutečného rozhovoru. Bojíme se druhých, protože se bojíme sami sebe. Unavil nás život, život na kredit. Nechali jsme se obelhat kostkou cukru s alpou...

Pravdivé informace o praktikách farmaceutických a potravinářských kolosů pronikly i na veřejnost, no ani to nepřimělo jednotlivce udělat v sobě změnu. Národ plní košíky, je otřesen v základech, jakmile se během státního svátku zavřou dveře multimarketů na „hrozivý“ jeden den, pokud se zavřou na tři dny, městská doprava kolabuje.

Stát nepodporuje rodinu, a tak pomaličku ale jistě vymíráme na stáří. Do hrobů klesají objemná těla, která jsou však nutričně vyhladovělá. Vysedáváme v čekárnách, platíme v lékárnách nemalé částky za chemické léky, žijeme v přetopených domácnostech, úzkostlivě se oblékáme, dětem z přílišné vystrašenosti všechno zakazujeme. Obavy v rodičích, obavy v dětech.

Toužíme žít komfortně, v pohodlí a šťastně. Naším snem je spokojenost, kterou se snažíme dosáhnout přes blahobyt, dostatečné finanční zabezpečení. A tak nemálo lidí má také dvě práce, celý den prožijí ve stresu a jsou nervózní jako rasista na svatbě, kde hraje Terne Čhave. Část z nich si vybije napětí přes sport, když ženou své organismy do extrému. Přechod z psychiatrie do blázince. Jak uvnitř, tak navenek.

Ostatní lidé si nesou svůj negativní stres s sebou domů. Padají po vydatné večeři smrtelně vyčerpaní na gauč a křikem od sebe odhánějí potomky, protože chtějí z televize slyšet, kolik toho politici opět nakradli a jak se z toho vylžou. Politika bez zásad, bohatství bez práce, pokrok bez soucitu, náboženství bez bohoslužby, duchovní růst bez uvědomění. Případně se ze zpráv potřebují dozvědět, kde a kdy překročily tanky cizí hranici podle zaběhlé posloupnosti: vyhlásíme válku, použijeme násilí a vymluvíme se na světový mír. Hranice je čára, kterou nakreslili mocní, a tak má jedinec při zprávách alespoň šanci přesunout část své bezmocnosti a vnitřní zloby na někoho jiného. Kdo se však nepodívá do sebe, nepozná se a neuvědomí si, kým vlastně je, nikdy svůj život nezmění. Umře zničený, smutný, použitý. Použitý systémem, druhými, nejbližšími, zklamaný mezi zklamanými.

Od dob komunistů se příliš nezměnilo. Ve městech přibylo barev, změnily se hesla, ale snaha ovládat masy lidí přes strach zůstala. Koncentráky nahradily fabriky, strážní věže zase kamery. Náboje do zbraní nahradily tabletky a zahraniční investoři pověřili domácí špinavou prací s vlastními lidmi. Jsme ponořeni do různých činností, chyceni věčným kolotočem hladu s milionem tváří, trvale nespokojeni a připoutáni. Zklamaní a nešťastní používáme celou svou zbývající sílu na zbavení se nepříjemného pocitu ze sebe a jiných. A strachů. Strach, nejistota, běh, cval, stres.

Peníze, které vyděláme, následně ve vidině uvolnění vší tíhy bytí investujeme do léků, alkoholu, drog, doktorů, psychiatrů, regresů, konzultací s psychology, resetu v podobě dovolených, šílených víkendů, sexu, vykřičení se na stadionu... Uniknout, užít si, oklamat, zlehčit si, obejít, nějak tu pohromu s názvem Život přežít. Přes den v ringu proti šéfovi, večer pod ringem s transparentem v rukou. Proti systému za systém.

Jiní, obelháni hesly civilizace, kladou důraz na vzdělání, které však tvaruje člověka pouze navenek. Když se vyskytne životní pohroma v podobě rozvodu, soudu, nemoci nebo pomluvy, jedinec zjistí, že se zem pod nohama propadla. Je bezmocný, slabý, dokonale paralyzován obavami. Systém, který sliboval, že bude v takové situaci nápomocný, se najednou tváří nestranně. Za všechno třeba platit, čekat, někoho znát... Spící věc neřeší, když má, ale až když musí. Smutné je, že mnohdy se dozví, že přišel pozdě a vyřešit se už nedá.

Prý patříme mezi národy, které dosáhly vyspělé úrovně bytí. Měli bychom být šťastní, vždyť máme to, co osmdesát procent z ostatních miliard žijících na zeměkouli nikdy neuvidí ani v časopise. No nejsme. Jinak by stejně se zmíněným růstem zabezpečení občana klesala i kriminalita a naše věznice by nebyly přeplněné. Ministerstvo vnitra se však pyšní tím, že zvětšilo, modernizovalo a otevřelo další věznice, místo aby medializovalo zavádění sociálních a psychologických metod, kterými sníží kriminalitu hned v zárodku. Osho měl pravdu – dva líbající se mladé lidi, kteří v parku praktikují lásku, bude společnost hanit, ale když budou na náměstí generálům při marši dechovky připínat na hruď další metály za vraždění, tatáž společnost bude tleskat. Všechno je naopak, tedy tak jak má být.

Vyjděte na ulici a okradou vás. Začněte podnikat, nevyplatí vám fakturu, stát natáhne dlaň pro DPH a zůstane mlčet. Zpozděte se však s platbou státu a pokuty vás neminou. Kamarád minule nebyl asi daleko od pravdy: „Mafie odešla, nastoupil stát.“ Přijdete na dědické řízení a bratr vás vydědí. Nepomůže vám ani soud. Systém totiž plodí pouze nové zákony, ale spravedlnost většinou nezná. No nestrachujte se. Zapněte si rádio a dozvíte se, že jste byli okradeni těmi, kteří jsou tam na to, aby tomu zabránili. Šťastný člověk nekrade. Šťastný člověk vystoupil z kola negativismu, vyléčil se z chamtivosti a z pasti větší zóny komfortu.

Jedině společnost, která nestojí na svědomí jedinců, potřebuje vše vymezovat zákony, čímž se zamotává sama do sebe, ale nejvíce pravděpodobně do okovů. V americkém státě Texas zákon umožňuje, aby auto nemuselo mít čelní sklo. Na druhé straně však přikazuje, že každé auto musí mít stěrače. Na Floridě je zase zakázáno „venčit“ krokodýly, zatímco maximální povolená rychlost pro cyklisty ve státě Connecticut je 104 kilometry za hodinu. Ve Velké Británii je zakázáno zemřít v londýnské sněmovně parlamentu. Pokud v Thajsku opustíte dům bez spodního prádla, můžete mít vážný problém. Ve Francii nemůžete prase pojmenovat Napoleon. Korunu novodobým zákonům dal George Bush, bývalý prezident USA. V dobách, kdy byl ještě guvernérem, podepsal nařízení, podle kterého je vrah povinen své oběti alespoň čtyřiadvacet hodin před vraždou ústně nebo písemně oznámit, že ji zabije, jak a proč. Nesplnění této povinnosti se automaticky stává přitěžující okolností. Co dodat? Příliš se nesmějte, tam totiž možná kráčíme.

Pokud jsme výplodem modernosti a vyspělosti, měla by tedy narůstat i čestnost, morální hodnoty národa, fyzické i duševní zdraví lidí. Paradoxně přibývá labilních, vyhořelých, psychicky nemocných. V lidech není víra v sebe, natož v něco nadpozemského. Společnost se rozdělila na agresivní a „sluníčkáře“, je polarizovaná těmi, kteří ji měli spojovat. Stres si vybírá daň přes mrtvice, infarkty a jiná onemocnění. Šťastný člověk je však zdravý. Psychicky i fyzicky. Proč tedy rovnice nevychází?

Jsme vystrašení, čímž je myšlení destruktivní. Člověk se bojí člověka, národ národa. Viníme sebe nebo jiné. Pokud sebe, máme potřebu být trestáni, pokud jiné, chceme je stíhat. Naše vztahy jsou prosáklé strachy. Bojíme se, že ztratíme zaměstnání, příjem, majetek, společenský status, prestiž, partnera, děti, zdraví. Obáváme se, že budeme vyloučeni, pošpiněni, neprávem pohaněni. Už se nebojíme jen smrti, výšek, psů, hadů a pavouků, přibyly fobie z otevřeného i uzavřeného prostoru, výtahů, cestování v autě, ve vlaku, v autobuse, z návštěvy koncertu, divadla, z nečekaného přepadení, ze ztráty kontroly nad okolím, z času. Bojíme se setkání s lidmi, ženy se bojí mužů a naopak. Odborníci už dokonce zaevidovali strach z květů, ze stromů, z peněz, ze sýra nebo i z různých konkrétních částí těla – kolen, pupku nebo brady. Bojíme se vlastního prstu! Bojíme se rajčat!!!

Hmm, o tom rajčeti, to sem nemohu dát, to byste mi neuvěřili. Nedám to do této knihy, mám totiž z toho strach...

Ať se z larvy stane motýl

Šťastný člověk se nebojí, není obklopen ochrankou, kamerami, právníky, nemá obavu z rozpadu vztahu, nevěry, ze ztráty majetku, zdraví, z práce, nebojí se o milované, svou existenci. Tvoří, plní si sny, padá, vstává, žije, plyne. S lehkostí dokáže kráčet proti davu, jakož i se soucitem pomáhat potřebným. Žít v symbióze s viry, bakteriemi, houbami, vlky i orly. Hlad, chlad či jiná nepříjemná krátkodobá venkovní fyzická situace ho jen tak nepřipraví o klid. Ani psychicky těžký stav ho hned tak nevyvede z harmonie. Dokonale si totiž uvědomuje, co se v něm děje, poznal se, žije v přítomném okamžiku, dosáhl vnitřní ticho. Věci se dějí a on zůstává uprostřed. Božské oko orkánu, vše je v pohybu, dokud ono stojí, ani se nepohne.

Pokud nezačneme být dostatečně vnitřně bdělí, budeme žít v nesvobodě spoutáni věčně se rodícími strachy. Nezbude nám nic jiného, než přecházet z jednoho vězení do druhého. Svoboda je jedna, věznic tisíce. Fotbalový fanoušek změní náklonnost k jinému klubu, narkoman vymění marihuanu za heroin, hinduista se stane křesťanem. Přichází chvilkový pocit radosti, pozdvižení, svobody, ale ve skutečnosti dotyčný pouze přešel do jiné cely. Svoboda je jedna, otroctví milion. Pravda je jedna, lží milion. Lež lze vyslovit tisícerými způsoby, ale pravda je jednoduchá, čirá jako voda.

Jednejte z lásky, ne ze strachu. Čím více je člověk vystrašený, tím snadněji se dá ovládat. Společnost tvoří lidé. Vystrašený jedinec, vystrašený národ. Čím více je společnost protkána strachy, tím více věří na zákony. Zahlcenost je však mění na nefunkční a spíše než pro dobro celku slouží mocným jako nástroje k trestání a vydírání. Pro běžného člověka jsou všechny zákony napsané nesrozumitelně a tak, že kompetentní osoba, která má vynést rozsudek, si je může vyložit vždy po svém. Takové zákony vytváří bázlivý a do morku kosti vystrašený člověk, strana, systém, aby s nimi mohl terorizovat a ovládat ty pod ním. Zákonů jsou tisíce, ale láska je jen jedna.

Přestaňte se bát. Strach jsou kleště nelásky. Nemusíte být otroky strachů. Jste bytost stvořená ze světla. Světlo se tmy nebojí. Ani jen v milisekundách nikdy nezapochybovalo, že je součástí Světla. Mocné, léčivé, ozdravující, prosvětlující, přinášející život. Proč tedy pochybujeme my lidé? Vždyť jsme všichni Boží. Dech všech vnímajících bytostí byl stvořen z Nejmocnějšího. Proč se tedy nevrátit k naší pravé a věčné podstatě a opět uvěřit, že jsme mohoucí a mocní? Hladina moře bývá někdy rozbouřená, tak jak i často klidná. Kdo nás však naučil víc věřit na bouři, hromy a blesky?

Bylo vám namluveno, že nemáte právo na dobrého partnera, peníze jsou špatné, neuzdravíte se, všichni vám chtějí pouze uškodit, svět se řítí do katastrofy. Ale to vy jste dovolili nepříteli, aby přešel přes ochranné hradby, usadil se tam a balamutil vás pohádkami, aby vás měl v hrsti. Tím, že se před něčím skláníte, děláte druhou stranu silnější. Neponižujte se, stáváte se tím ovcí. A přitom jste mocný čaroděj, který tak jak umí uklidit svoji domácnost, umí uklidit i své nitro. Nikoho nehledejte, najděte se sami a pak si vás najdou vám podobní. Začněte se zalévat dobrotou a rozkvetete. Zalévejte rostlinu solí a začne hynout. Dlouho a bolestivě, tak jak začne umírat člověk zatížen obavami. Rozhodl se, a tak se mu i děje. Nejde to jinak, vesmírné zákony neobejdete. Pokud jde o člověka, vše je v hlavě. Ukazujte prstem výhradně pouze na druhé a vypíchnete si oko.

Chci přispět k vyléčení člověka. Prosím a mým záměrem je, abyste po dočtení této knihy vnímali smutek či strach jako součást bytí, ale svou neznalostí ho nepodporovali a nedovolovali mu převzít otěže vašeho života. Nemusíte se řítit s ďáblovými koňmi do propasti, když si můžete klidně vychutnávat sezení s anděly na lavičce. Bez tmy ve dřevě by flétna nevydala žádný tón, bez díry ve zdi by nebylo světlo v pokoji. Nedělejte tedy ani ze strachu pana Mocného, neboť se jím stane. Je to mnohdy jen program těch, jejichž záměrem je, abyste se báli.

No já vám říkám, že se nemusíte a nebudete bát, když pochopíte podstatu procesu. Když vám dojde, že je to žezlo, které vám předala máma či otec, protože jiné řešení neznali. Tehdy, když pochopíte, že to monstrum jste stvořili sami a ono z vás nyní pouze saje energii, že někdo vás záměrně nakazil a vy jste podlehli. Docvakne vám, že mnoho věcí dokážete vyléčit sami, neboť je i sami způsobujete. Vaším postojem, činy, slovy, myšlenkami. Zastavte něco na myšlenkové úrovni a za nějaký čas se to přestane promítat i na vašem těle a v událostech vaší cesty. Vy jste tvůrce vašeho zítřka, nenechte si do vašeho života od nikoho kafrat. Kdo druhému neubližuje, stává se duchovně nezatíženým. Ale v první řadě se člověk musí naučit neubližovat sám sobě. Už toho bylo dost. Vyprovoďte vašeho osobního soudce i kata za dveře a poděkujte jim se slovy, že máte vyšší ambice, nejen se krčit ve sklepě s pavouky. Neboť člověk, který zůstane vnitřně spoután, bude věčně otrokem, i kdyby byl králem.

Jediný způsob, jak netrpět, je přijmout život ve všech jeho podobách a začít si ho vychutnávat. Celý, celounký, všechny jeho barvy, i ty tmavé. Vždyť bez černé by nebylo kontur, byly by pouze kaňky. Bolest, nemoc, nepřátelství, žal, potíže, problémy, nebezpečí přicházejí kvůli nám. Vrub do dřeva se provádí nožem, plamen zase šlechtí ocel. Proto mnohdy i neštěstí zakalí člověka na bytost, která později více unese, a tak dokáže pomoci tisícům lidí, zvířat a všemu živému.

Historie sportu nezná slavné vítěze, kteří by nezažili prohru. Není mistra v boxu, který by nedostal na hubu a neschytal stovky ran. Ještě na planetě nežil úspěšný člověk, který by nebyl nucen odolávat těžkostem, hledat řešení, přijímat kompromisy. Není uznávaného vědce, který by neochutnal pocit bezmocnosti a neúspěchu. V historii lidstva není slavných osobností, které by neměli nepřátele a nemuseli by překonávat překážky, pomluvy, zrady a pády. Proč se tedy člověk obelhává fata morgánou, že právě on protančí životem jako pírko, které dosedne přímo na trůn? Uvědomte si cenu a hloubku jednotlivých komponent bytí a nebudete je muset poznat skrze útrapy. Přijměte existenci neštěstí, nepřátelství či nebezpečí a tlak ustane. Polovičku řešení jakéhokoli problému budete mít ihned překonanou. No vzpírejte se jako osel a špice „osudových“ kopí přibydou.

Vlk žijící v lese ani jednou za celý život nezapochybuje, že mu každou minutou může do cesty přijít nebezpečí. Počítá s útokem, stejně jako s nepřízní počasí. Žádné zvíře této planety neusnulo na vavřínech výhradně šťastné pouti a bezproblémového žití. Zvířata vnímají soužení jako realitu, „tak to zkrátka je, proto je lepší být ve střehu“. Proto jsou všechny živé organismy na Zemi bdělé. Mimořádně bdělé! Kromě člověka, ten jediný spí. A všeho, co mu může ublížit, se bojí mnohem víc, než by měl. Nechce mít ve svém životě neštěstí, a právě tento uměle vytvořený a podporovaný odpor mu ho proto vkládá do cesty o to víc. Co vás zlobí na druhých a vašem životě, to hledejte a zpracujte v sobě.

Odpovědné chování ke svému tělu je začátek léčení a nejlepší prevence na fyzické úrovni těla. Péče o vlastní duši zase přináší vítězství nad nejistotami a strachy. Zkuste se naučit vnímat nepříjemnosti, komplikace a úskalí bytí jako součást pozemského života a začne se vám dařit. Hladoví lidé nakupují slepě, házejí do košíků vše, aby doma zjistili, že mnoho ze zakoupených věcí nepotřebují. Pochopte princip existence a přestanete nakupovat zmetky v podobě opakujících se těžkých životních situací.

Píšu o umění a schopnosti chápat utrpení. Nebojovat s ním, tak jak se ani netvářit, že neexistuje. I tak byste se jako dítě pořád dívali přes prsty, co se vlastně na scéně děje, a vše by pokračovalo. Vy jste režisér. Nejdůležitější postava vašeho života. Všemocný mág, který když poprosí, bude mu dáno. Tak proč se hrbit před strachy, když se můžete natahovat k nebi.

Darujte tvář slunci a vaše duše se vyskytne na výsluní. Zkuste to, nemáte co ztratit. Nikdy nic neztrácíte, a tak nyní zavřete tuto knihu a dokráčejte k zrcadlu. Když tam budete stát, podívejte se na sebe a vyslovte: „Miluji se. Mám právo na vyrovnaný život bez nemocí, na bytí v hojnosti, spokojenosti a radosti. Jsem mág, bohyně, která tímto dnem znovu uchopuje světlo svého bytí pevně do svých dlaní a už ho nikdy nepustí.“

Jste totiž mnohem schopnější, chytřejší a úžasnější, než si myslíte.

Energie a odvaha s vámi,

do léčení přeji hodně sil.

Dost bylo slz, klíč do dlaní,

ať stane se z larvy motýl.

Kde se bere a co ten strach vlastně je

Když jsem cestoval Ekvádorem, dostal jsem se na pár dní do džungle. Spal jsem u jednoho česko-slovenského páru, který měl přímo v džungli ubikaci, kde každé dva týdny organizoval pro lidi z celého světa ceremonie s mocnou rostlinkou ayahuasca. Když mě ubytovali, odešli. V celém komplexu mě zanechali zcela samého. Ján něco řešil v nejbližším pralesním městečku Tana, jeho manželka Zuzka se sestrou šly cosi vyřizovat. Psal jsem si na laptopu, když tu najednou začala padat tma a prales přidával na zvuku. Žáby, ptáci, hmyz a všechny ostatní tisíce zvířat spustily svůj večerní šlágr. Nebyla tam elektřina, jediné světlo sálalo z mého notebooku.

Začal jsem se bát. Stále častěji jsem nahlížel do tmy a představoval si, co z ní na mě asi tak vyběhne. „Leopard, had nebo jaký ještě vědci nepoznaný netvor, který se již stovky let neukázal zraku člověka. Nebo můj skon zapříčiní v totální tichosti jakýsi prudce jedovatý hmyz? Co mě sní, napadne, rozpáře, unese, štípne, rozčtvrtí, poláme? Budu zítra obsahem hlavních článků domácích novin?“ Otevřel jsem vrata strachům a pozval je do sebe.

Tmu nelze vidět, ale přesto budu do sklonku tohoto mého vtělení tvrdit, že větší tmu jsem v životě neviděl. Černo-černá temnota, hnusná obluda, která sice neměla zuby, ale zato určitě alespoň jedno podrážděné stádo obrovských opic... Však si umíte představit. Fantazie je věrný druh strachu. Jsou to spřátelení parťáci jako mšice s mravenci, když se zacílí na nějaký mladý ovocný strom s rozhodnutím, že si ho podají. Slabé přitahuje silné, tak jak si k sobě silnější přitahuje slabší. Hypnotický jin-jang, dlouhotrvající protahování se dobra se zlem, touha ustálení, kameny obrušování, záměr Nejvyššího s cílem věčné harmonie.

Fantazie sama o sobě je tvůrčí článek člověka, ale když je jejím vedoucím strach, začne bez zbytečných otázek produkovat výhradně negativní předtuchy a excelentně zraňující představy. Vyměňte malířce fantazii barvy a dočkáte se změny. Fantazie o ničem nerozhoduje, dělá si jen své. Tvoří. To člověk sám jí dává barvy, tak ať se pak nediví, že zeď zdobí stále více temných děl. Spěte v sobě i nadále, neuvědomujte si, že už dvaačtyřicet minut v sobě kreslíte negativní pokračování vašeho příběhu, ale pak nebuďte překvapeni, když se na vás vyřítí lokomotiva s vagony nepříjemností. Krmili jste vesmír těžkými energiemi, nemůžete čekat, že vás přijde zachránit hejno andělů. Když někoho nevoláte, nepřijde. Vkročí ten, koho jste oslovili. Nebuďte při tom, když někoho voláte a můžete zůstat překvapeni, kdo přijde. Dělejte to dlouho a stvoříte z toho ve vás rituál. Často se nechte unést špatnými předtuchami, stále déle si animujte pokrok vaší nemoci, spor s kolegyní, vaši špatnou ekonomickou situaci a nevědomky se tak proměníte na temného čaroděje.

A jsme opět u přítomného okamžiku. Bdělý člověk si k sobě nepustí jiné entity, aby v něm začali vršit haldy odpadu, černoty, neštěstí, karambolů, pádů, bolestí, krachů, konců, stesků. Světe div se, ale právě toto lidé dělají. Nasednou do nesprávného vlaku, dívají se s pláčem na krajíčku otupěle na krajinu, nadávají na strojvůdce, spolusedícím nekonečně veršují o nespravedlnosti světa, hrozném osudu, otřesné tchýni a zlém Bohu. Chytrý vypráví, hloupý se hádá. A moudrý? Ten mlčí a koná. Vystupte ze špatného vlaku, nikdo vás o sedačku nepřišrouboval ani nepřilepil. Stejně tak zastavte destruktivní vlak řítící se ve vás, pokud jste si při jeho zapisování do grafikonu neuvědomovali zkázu jeho kol a jedy, které nese a rozmetává ve vaší bytosti. Vy jste vlakvedoucí, snad nenecháte strojníka rozhodovat o tom, kdy a kam vyrazíte?

Oklamali vás. Země má dostatek, všichni můžeme být bohatí a žít v hojnosti. Kolik bohatství a energie se uvolnilo pro lidstvo v minulém století? Vždyť to v ní bylo i před tisícem let. Já vím, jaká úroveň bytí, takové nástroje, ale i tak. Proto se nelekám ani žádných katastrofických scénářů, „když dojde uhlí, ropa, voda, kyslík, včely, úsměv“. Země v sobě skrývá nesmírně mnoho, jen ještě nemá proč dát. Člověk to ještě nevidí, protože ještě nemá vidět. Nové brány se otevírají podle zásluh. Dítě nedokáže řídit autobus, pes nezamkne trezor, a tak ani člověk živící v sobě špatného vlka nedokáže konat zázraky. Udržujte proto tok svých myšlenek čistý. Tak vzniká vnitřní mír. Když člověk duchovně stoupá, jsou mu poskytovány i výkonnější a jemnější nástroje. Jak v malém, tak i ve velkém, takže ani s lidstvem to nemůže být jinak. Nemůže mu být ještě svěřeno tajemství uvolňování energie z jiných obrovských zdrojů. Disponoval snad pračlověk žehličkou, cirkulárkou nebo ponorkou na atomový pohon?

Odstraňte v sobě zábrany „nedá se“, a spojíte nespojitelné, vyléčíte nevyléčitelné, stvoříte nepředstavitelné. Máte špatného muže? Už roky vás trápí nemoc? Nemůžete mít děti? Věštkyně vám nakecala, že dobrého partnera v tomto životě mít nebudete? Budete mít potomka, i dobrý partner přijde. Jen musíte něco změnit. Svůj vnitřní postoj, čímž se změní i vnější faktory. Nic jiného od vás ten nahoře nechce, jen cosi změnit a nikoli opakovaně mlátit do zavřených dveří. Zkuste jiné, dveří je mnoho. Zkoušejte. Když vás nevyléčí šaman, pomůže vám doktor. Ne vždy zaberou bylinky, oleje nebo masti, možná třeba začít sportovat, změnit uvažování, životosprávu. Váš nejlepší léčitel žije ve vás, tak proč se s ním nespojit? Ví hodně, proč se ho neptáte?

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Co krok, to nové kameny

Část první: Vítej, strachu

Tak si tady žijeme…

Ať se z larvy stane motýl

Kde se bere a co ten strach vlastně je

Část druhá: Spouštěče a druhy strachů