Lisa Kleypas

HELLO STRANGER

Copyright © 2018 by Lisa Kleypas

Translation © 2018 by Lucia Lukáčová

Cover illustration © 2018 by Alan Ayers

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6415-1

Gregovi. Sitlkot môjho srdca.

Kapitola 1

Londýn, leto 1876

Niekto ju sleduje. Neblahé tušenie sa zakrádalo Garrett po šiji, až sa jej z toho ježili jemné chĺpky na krku. Už dlhšie ju prenasledoval pocit, že má niekoho v pätách, vždy keď sa raz za týždeň vybrala do ošetrovne chudobinca. Svoju predtuchu však nemohla ničím podložiť. Nikoho za sebou nezazrela, nepočula nijaké kroky. No cítila niečiu blízkosť.

Rezko kráčala ďalej. V pravej ruke držala lekársku tašku, v ľavej zvierala palicu so zahnutou rukoväťou. Obozretne sledovala okolie. Vo východolondýnskej štvrti Clerkenwell bola ostražitosť namieste. Našťastie ju od novej hlavnej cesty delilo len pár desiatok metrov. Tam si už prenajme drožku. Prešla popri rieke Fleet. Cez mreže v chodníku stúpal nepríjemný zápach. Udrel jej do nosa, až jej vybehli slzy. Rada by si prikryla ústa aj nos parfumovanou vreckovkou, ibaže čosi také by miestni nikdy nespravili a ona nechcela na seba upozorňovať.

Obytné domy pokryté sadzami stáli jeden vedľa druhého tesne ako rad zubov. Boli desivo mĺkve. Väčšina ošarpaných budov bola uzavretá a určená na demoláciu, aby na ich mieste vyrástla nová výstavba. Svetlo lámp po oboch stranách ulice prestupovalo oparom dvíhajúcim sa v letnom bezvetrí. Takmer zatemnil krvavý mesiac. Čoskoro sa štvrť zaľudní a v uliciach sa objaví tradičné zoskupenie podvodníkov, vreckových zlodejov, opilcov a prostitútok. Garrett zamýšľala, že dovtedy bude dávno preč.

No v rezkej chôdzi odrazu poľavila. Zo smradu a šera sa vynorilo niekoľko postáv. Trojica vojakov vo vychádzkových uniformách. Chrapľavo sa rehotali a blížili sa k nej. Garrett prebehla do prítmia na opačnú stranu ulice. Ibaže jeden vojak ju zazrel a zabočil k nej.

„To máme ale šťastie!“ zvolal na kumpánov. „Radodajka!

Ako na zavolanie!“

Garrett si ich chladne premeriavala. Mocnejšie zovrela zahnutú rukovať palice. Muži mali zjavne pod čapicou. Zrejme celý deň zaháľali v hostinci. Mimo služby nemali radoví vojaci veľa možností na zábavu.

Srdce sa jej prudko rozbúchalo, keď k nej pristúpili. „Dovoľte mi prejsť, páni,“ zreteľne ich požiadala a chcela sa dostať na druhú stranu ulice.

Zahatali jej cestu. Chechtali sa a ešte tesnejšie sa zomkli.

„Rozpráva ako dáma,“ utrúsil najmladší z trojice. Nemal čiapku, ryšavé vlasy mu stáli v chuchvalcoch.

„To nebude dáma,“ podotkol druhý, s ostrými črtami. Bol statný a chýbal mu kabát. „Dáma by sa v noci sama vonku netúlala.“ Uškrnul sa na Garrett a odhalil žlté zuby. „Postav sa k stene a vykasaj si sukne, krásotinka. Mám chuť pošpásovať si za pár drobných.“

„Mýlite sa,“ odsekla Garrett a chcela ich obísť. Znova sa jej postavili do cesty. „Nie som prostitútka. Ale v neďalekých nevestincoch si také služby kúpite.“

„Ale ja za ne nechcem platiť,“ osopil sa na ňu statný vojak.

„Chcem to zadarmo. Hneď.“

Ani zďaleka to nebolo prvý raz, keď Garrett pri návšteve chudobných londýnskych štvrtí čelila urážkam alebo sa ocitla v ohrození. Učiteľ šermu ju na podobné situácie vytrénoval. No dve desiatky pacientov v ošetrovni chudobinca jej dali zabrať. Bola vyčerpaná a chcela ísť domov, namiesto toho však musela čeliť trom oplanom. Vzkypel v nej hnev.

„Ste vojaci v službách jej veličenstva,“ sarkasticky utrúsila.

„Nie je náhodou vašou psou povinnosťou brániť česť ženy a neohrozovať ju?“ No nezahanbila ich. Znechutilo ju, keď sa zase rozrehotali.

„Treba jej zatvoriť ústa,“ pridal sa tretí vojak. Bol zavalitý a hrubý, mal rapavú tvár a padnuté viečka.

„Viem ako,“ ponúkol sa mladší. Trel si rozkrok a napol látku nohavíc, aby sa popýšil, aký je obdarený.

Vojak s ostrými črtami sa na Garrett zaškeril a pohrozil jej: „K stene, slečinka. Šľapka či dámička – poslúžime si.“

Korpulentný kumpán vybral z koženého puzdra na opasku bajonet a zdvihol jej ho pred tvár. Vrúbkovaný chrbát čepele sa hrozivo blysol. „Rob, čo ti káže, inak ťa prešpikujem ako slaninu v komore.“

Garrett nepríjemne stiahlo žalúdok. „Tasiť zbraň mimo služby je protizákonné,“ neochvejne hlesla. Pulz sa jej nebezpečne zrýchlil. „O trestnom čine verejného opileckého vyčíňania a znásilnenia ani nehovorím. Čaká vás bičovanie a dobrých desať rokov za mrežami.“

„Vyrežem ti jazyk a nikto sa to nedozvie,“ vysmial sa jej. Garrett nebrala jeho slová na ľahkú váhu. Ako dcéra niekdajšieho policajného strážnika vedela, že ak niekto vytasí nôž, má v úmysle použiť ho. Neraz ratovala ženu s rozrezaným lícom či čelom. Násilník ju zohavil, aby mala naňho spomienku.

„Pupkáč,“ oslovil ho mladší vojak, „nedes to chúďa.“ Otočil sa ku Garrett. „Nechaj, nech spravíme, na čo máme chuť,“ prihovoril sa jej. „Pôjde to ľahšie, keď sa nebudeš brániť,“ dodal po chvíli.

Pochytila ju zúrivosť a tá jej vždy dodala silu. Spomenula si, čo jej radil otec v prípade potýčky s útočníkom. Udržuj si odstup. Nedovoľ, aby ťa obkľúčili. Rozprávaj a odvádzaj pozornosť, kým nenastane správny okamih.

„Prečo chcete donútiť ženu násilím?“ Opatrne položila lekársku tašku na zem. „Ak nemáte peniaze, dám vám ich a môžete zájsť do nevestinca.“ Ruka sa zakradla do vonkajšieho priečinka tašky a nahmatala koženú rolku s chirurgickými nástrojmi. Prstami obomkla úzku striebornú rukoväť skalpela a obratne ho ukryla v dlani. Známa príjemná ťažoba v ruke ju upokojila.

Kútikom oka sledovala, ako zavalitý vojak s bajonetom krúži okolo nej.

Pristúpil k nej muž s ostrými črtami tváre. „Vezmeme si peniaze,“ ubezpečil ju. „Ale najprv si s tebou užijeme.“

Garrett si upravila polohu skalpela, palec sa dotýkal plochej bočnice rukoväti. Ukazovák jemne položila na chrbát čepele. Užiješ si niečo iné, pomyslela si. Natiahla ruku dozadu. Spevnila zápästie, aby nedošlo k rotácii, a vrhla skalpel pred seba. Čepeľ ostrá ako žiletka sa zaryla mužovi do líca. Od prekvapenia zúrivo zreval a zastal. Garrett sa bez zaváhania zvrtla k vojakovi s bajonetom. Palicou ho zboku švihla po pravom zápästí. Útočník úder nečakal. Vykríkol od bolesti a pustil nôž na zem. Potom mu zasiahla ľavý bok, až mu zapraskali rebrá. Hrot palice mu zabodla do slabín, aby ho prinútila prehnúť sa, a zospodu mu rukoväťou zasadila poslednú ranu do brady.

Zosypal sa na zem ako nedovarené suflé. Schmatla bajonet a zvrtla sa k jeho kumpánom. V okamihu však zmeravela od prekvapenia. Hruď sa jej prudko dvíhala a klesala. Ulica sa ponorila do ticha.

Obaja vojaci ležali na zemi.

Čo je to za taktiku? Predstierajú stratu vedomia, aby ju k sebe prilákali?

Zmietala ňou zúrivá energia, nervy mala na prasknutie. Telo len pomaly prijímalo skutočnosť, že už jej nehrozí nebezpečenstvo. Pomaly si trúfla pristúpiť bližšie, aby sa mužom na zemi lepšie prizrela. Pamätala na to, že si musí zachovať odstup na dĺžku ruky. Aj keď skalpel urastenému vojakovi poranil líce do krvi, na stratu vedomia to rozhodne nestačilo. Spánok mal červený, zjavne ho zasiahla hrubá sila.

Pozornosť upriamila na mladšieho vojaka. Z nosa mu tiekla krv. Nepochybne bol zlomený.

„Čo sú to za čertovské kúsky…“ zašepkala a rozhliadala sa po mĺkvej ulici. Znova ju prepadol známy pocit, neodbytné tušenie, že tam niekto je. Ktosi tam musí byť. Dvaja vojaci sa predsa nesklátia na zem sami od seba. „Vyjdite a ukážte sa,“ nahlas zvolala do ticha, aj keď jej to pripadalo trochu hlúpe. „Neschovávajte sa ako potkan v múke. Už týždne ste mi v pätách.“

Odkiaľsi k nej doľahol mužský hlas. Skoro vyskočila z pohodlných topánok. Nevedela určiť, odkiaľ prichádza.

„Len každý utorok.“

Garrett sa rýchlo zvrtla okolo vlastnej osi a pohľad zabodla do tmy. Pri jednom vchode do obytného domu zachytila nepatrný pohyb. Pevnejšie zovrela rukoväť bajonetu.

Neznámy vystúpil z prítmia. V chladnom šere sa zjavila silueta muža. Bol vysoký a dobre stavaný. Jednoduchá košeľa, sivé nohavice a rozopnutá vesta mu zahaľovali urastené telo. Na hlave mal plochú čiapku so šiltom, akú nosili prístavní robotníci. Zastal asi meter od nej. Sňal si čiapku a odhalil tmavé rovné vlasy, ostrihané dostratena.

Garrett ochabla sánka, keď pochopila, koho má pred sebou. „Zase vy!“ zvolala.

„Doktorka Gibsonová,“ krátko sa jej uklonil a razantne si nasadil čiapku. Na sekundu či dve spočinul prstami na šilte, čím jej prejavil úctu.

Detektív Ethan Ransom zo Scotland Yardu. Garrett sa s ním stretla už dvakrát. Prvý raz sa videli zhruba pred dvoma rokmi, keď sprevádzala lady Helen Winterbornovú na pochôdzke v nebezpečnej londýnskej štvrti. Popudilo ju, že manžel lady Helen najal Ransoma, aby ich sledoval.

Minulý mesiac naňho opäť natrafila. Bolo to u nich na klinike, keď Heleninu mladšiu sestru lady Pandoru na ulici napadli a zranili. Ransom bol veľmi nenápadný, jeho prítomnosť sotva postrehla. Lenže jeho pútavý počerný výzor nebolo možné prehliadnuť. Mal súmernú tvár a výrazne krojené pery. Nos mal pri koreni trochu hrubší, akoby bol v minulosti zlomený. Spod nápadného rovného obočia hľadeli hlboko vsadené prenikavé oči, lemované hustými mihalnicami. Nespomínala si, akej boli farby. Žeby svetlohnedé?

Páčil sa jej, lenže oblak drsnosti, ktorý sa nad ním vznášal, mu uberal na spôsoboch džentlmena. Bárs bol aj povrch nablýskaný, pod ním sa chtiac-nechtiac ukrýval surovec.

„Kto ma dal sledovať tentoraz?“ zisťovala Garrett. Palicou zašermovala vo vzduchu, potom jej koniec zabodla do zeme, pripravená kedykoľvek ju použiť. Pravda, bolo to trochu vystatovačné gesto, ale potrebovala predviesť svoje zručnosti.

Ransomovi sa na tvári zjavil nepatrný úsmev, no odvetil vážnym tónom: „Nikto.“

„Čo tu potom robíte?“

„Ste jediná lekárka v celom Anglicku. Bolo by škoda, keby sa vám niečo stalo.“

„Nepotrebujem ochranu,“ odvrkla. „Ak by som ju nedajbože potrebovala, vás by som si nenajala.“

Ransom sa na ňu tajomne díval. Potom pristúpil k vojakovi, ktorého premohla jej palica. Ležal v bezvedomí na boku. Čižmou ho prevalil na brucho, z vesty mu vybral kord a spútal mu ruky za chrbát.

„Ako ste práve videli,“ pokračovala Garrett, „hravo som si s ním poradila a zvládla by som aj jeho kumpánov.“

„Mýlite sa.“

Garrett to popudilo. „Bojovať s palicou som sa naučila u najlepšieho šermiara v Londýne. Poradím si aj s viacerými protivníkmi.“

„Pochybili ste,“ utrúsil Ransom.

„Ako?“

Ransom nastavil dlaň. Garrett mu neochotne odovzdala bajonet. Vložil ho do koženého puzdra a zavesil si ho na opasok. „Vyrazili ste mu nôž z ruky, ale mali ste ho odkopnúť. No vy ste sa poň zohli a otočili sa chrbtom k ostatným. Boli by vás dostali, keby som nezasiahol.“ Pohľadom zaletel k dvojici skrvavených vojakov. Mrvili sa a vzdychali od bolesti. Prihovoril sa im nečakane vľúdnym tónom: „Ak sa čo len pohnete, vymiškujem vás ako prasce a vašu pýchu hodím do rieky Fleet.“ Z jeho vecného prejavu behal mráz po chrbte.

Vojaci sa ani nepohli.

Ransom sa opäť upriamil na Garrett. „Boj v interiéri pod dohľadom učiteľa šermu nemožno porovnávať s pouličnou bitkou. Takí ako oni…“ pohŕdavo pozrel na vojakov na chodníku, „… zdvorilo nečakajú, kým sa k nim otočíte a bojujete s nimi po jednom. Vrhnú sa na vás obaja naraz. Len čo by vás jeden mal na dosah, palica by vám nepomohla.“

„Omyl,“ bystro ho poučila Garrett. „Bodla by som ho ňou a tvrdým úderom zrazila na kolená.“

Ransom k nej pristúpil bližšie. Delilo ich zhruba pol metra. Čulo si ju premeral. Aj keď Garrett ani nemrkla, podvedome bola v strehu. Nevedela, čo môže od Ethana Ransoma čakať. Rozhodne to nebol obyčajný človek. Postavou pripomínal zbraň, bol vysoký a statný. Pohyboval sa plynulo a pružne. Aj v stoji z neho vyžarovala obrovská sila.

„Skúste to so mnou,“ navrhol jej a nespúšťal z nej pohľad.

Garrett od prekvapenia zažmurkala. „Chcete, aby som vás udrela palicou? Teraz?“

Ransom nepatrne prikývol.

„Nerada by som vás zranila,“ váhala.

„Nezraníte…“ odvetil práve v okamihu, keď naňho nečakane ostro zaútočila. Aj keď si počínala veľmi svižne, Ransom zareagoval bleskovo. Obratne sa uhol úderu. Zvrtol sa nabok, takže hrot palice sa mu sotva jemne obtrel o rebrá. V polovici ju schmatol a silno ňou mykol, čím Garrett zabránil vo výpade a vyviedol ju z rovnováhy. Zmeravela, keď ju jednou rukou mocne zovrel a druhou jej vypáčil palicu z ruky. Poľahky ju odzbrojil, akoby to bola len nejaká detská zábavka.

Garrett zúrivo lapala dych, keď na sebe pocítila jeho telo – zhluk svalov a kostí nepoddajných ako siahovica. Bola úplne bezmocná.

Možno to zapríčinil jej zúrivý pulz, no zasiahol ju zvláštny pocit. Hodvábne ticho ju zbavilo všetkých myšlienok, prestala vnímať situáciu vôkol seba. Svet odrazu zmizol, cítila len muža za chrbtom a dotyk jeho mocných paží. Zatvorila oči. Vnímala jeho citrusový dych a pravidelný pohyb hrudného koša. Srdce sa jej divoko rozbúchalo.

Z omámenia ju prebral až jeho tlmený smiech. Rezonoval jej po celej dĺžke chrbtice. Chcela sa vyslobodiť zo zovretia.

„Neposmievajte sa mi,“ penila.

Ransom ju opatrne pustil. Počkal, kým nadobudne rovnováhu, a vrátil jej palicu. „Nesmial som sa na vás. Len sa mi páčilo, ako ste ma nachytali nepripraveného.“ Zdvihol ruky na znak, že sa vzdáva. V očiach mu poskakovali šibalské iskričky.

Garrett pomaly spustila palicu. Líca mala červené ako rozkvitnuté maky. Ešte vždy cítila jeho dotyk, akoby jej vsiakol do kože.

Ransom strčil ruku do vesty a vybral malú striebornú píšťalku podlhovastého tvaru. Trikrát na nej razantne zapískal. Garrett si pomyslela, že zrejme privolal hliadkujúceho strážnika. „Nepoužívate policajný rapkáč?“ prekvapene sa spýtala. Jej otec hliadkoval v štvrti King’s Cross a vždy pri sebe nosil ťažký drevený rapkáč. Na výstrahu ho rozkrútil, až sa jazýčky hlasno rozklepotali.

Ransom pokrútil hlavou. „Rapkáč je príliš nepohodlný.

Navyše som ho pri odchode zo služby musel vrátiť.“

„Už nepracujete v metropolitných zložkách? Kto vás teraz zamestnáva?“

„Oficiálne som nezamestnaný.“

„Ale pracujete predsa pre vládu?“

„Áno.“

„Ako detektív?“

Ransom dlhú chvíľu váhal s odpoveďou. „Občas.“

Garrett si ho prísne premerala. Čo také by po ňom mohla vláda chcieť, čo by nezastala polícia? „Je vaša činnosť v súlade so zákonom?“

Vo večernom šere pôsobil jeho úškľabok priam omamne.

„Nie vždy,“ priznal.

Obaja sa otočili. Po ulici sa k nim s lampášom v ruke náhlil strážnik v modrej uniforme. „Zdravím,“ zvolal, ako sa k nim blížil. „Som policajný strážnik Hubble. Vy ste dali výstrahu?“

„Áno,“ potvrdil Ransom.

Strážnik bol statný muž. Ploský nos a ružové líca sa mu od námahy orosili. Spod šiltu policajnej prilby pozorne hľadel pár očí. „Meno?“

„Ransom,“ potichu odvetil. „Kedysi som pracoval v divízii K.“

Strážnik naňho vypúlil oči. „Počul som o vás, pane. Dobrý večer.“ Z hlasu razom sálala úcta. Prejavila sa aj v držaní tela, keď pokorne sklonil hlavu.

Ransom ukázal na vojakov na zemi. „Traja opilci sa práve pokúsili fyzicky napadnúť a okradnúť dámu. Týmto sa jej vyhrážali.“ Odovzdal strážnikovi bajonet v puzdre.

„Preboha!“ Hubble sa znechutene pozrel na útočníkov.

„Sú to vojaci. O to väčšia hanba! Smiem sa spýtať, utrpela dáma zranenia?“

„Nie,“ odvetil Ransom. „Doktorka Gibsonová zachovala duchaprítomnosť. Jednému vyrazila nôž z ruky a zložila ho palicou.“

„Doktorka Gibsonová?“ strážnik netajil údiv. „Ste lekárka? Tá, o ktorej sa písalo v novinách?“

Garrett prikývla a schúlila sa do seba. Na ženu lekárku ľudia málokedy reagovali prívetivo.

Strážnik na ňu hľadel ako na zjavenie a užasnuto krútil hlavou. „Nepomyslel by som, že bude taká mladá,“ pošepol Ransomovi. Potom sa opäť prihovoril Garrett. „Prepáčte, slečna… ale prečo ste lekárka? Veď nie ste nijaká škrata. Pár chlapcov z našej divízie by sa s vami neváhalo oženiť.“ Stíchol. „Teda ak by ste vedeli variť a šiť.“

Lomcovala ňou zlosť, keď videla, ako v sebe Ransom dusí smiech. „Obávam sa, že šijem, len ak sa to týka rán a zlomenín,“ odvetila.

Urastený vojak na zemi sa zdvihol na lakte a prehovoril hrubým opovržlivým hlasom: „Lekárka. To je čudné. Stavím sa, že pod šatami sa jej čosi hompáľa.“

Ransom naňho prísne pozrel. Smiech ho razom prešiel.

„Ako by sa ti páčil kopanec do hlavy?“ vykročil k vojakovi.

„Pán Ransom, je proti pravidlám útočiť na ležiaceho,“ prísne ho napomenula Garrett.

Detektív zastal a ponad plece na ňu zlovestne zagánil. „Ak vezmem do úvahy, čo s vami zamýšľal, môže ďakovať Bohu, že ešte dýcha.“

Garrett zaujal írsky prízvuk v jeho prejave.

„Zdravím!“ Blížil sa k nim ďalší strážnik. „Počul som píšťalku.“

Kým sa Ransom zhováral s posilou, Garrett si išla po tašku. „Rana na líci si vyžaduje šitie,“ oznámila strážnikovi Hubblovi.

„Držte sa odo mňa čo najďalej, diablica,“ skríkol vojak. Strážnik Hubble naňho pozrel. „Zavri hubu, inak ti rozpáram aj druhé.“

Garrett si spomenula na skalpel. „Pán strážnik, mohli by ste mi lampášom posvietiť? Chcem pohľadať skalpel, čo som po ňom hodila.“ Zastala, keď si uvedomila, že nebezpečenstvo ešte nepominulo. „Možno ho má pri sebe.“

„Nemá,“ hlesol Ransom ponad plece a prerušil rozhovor s druhým strážnikom. „Mám ho ja.“

Garrettinu myseľ skrížili súbežne dve rôzne myšlienky. Ako ju počul, keď práve konverzoval o niekoľko metrov ďalej? A potom…

„Zdvihli ste skalpel zo zeme počas bitky?“ rozhorčila sa.

„A to ste ma pred chvíľou poúčali, aká je to osudová chyba.“

„Neriadim sa pravidlami,“ odsekol Ransom a otočil sa k strážnikovi.

Garrett sa nestačila čudovať nad jeho nafúkaným prejavom. Zvraštila čelo a odviedla strážnika Hubbla pár metrov ďalej. Šeptom sa mu prihovorila: „Čo o ňom viete? Kto je to?“

„Myslíte pána Ransoma?“ strážnika bolo sotva počuť.

„Vyrastal tu v Clerkenwelli. Mesto pozná ako svoju dlaň a má o ňom prehľad. Pred pár rokmi si podal žiadosť o prácu v policajných zložkách. Pridelili ho do divízie K. Je to nemilosrdný bitkár. Nepozná strach. Dobrovoľne hliadkoval v najchudobnejších štvrtiach, kam by sa ostatní policajti neodvážili ani vkročiť. Povráva sa, že k práci detektíva ho to ťahalo od začiatku. Pálilo mu to a všímal si najmä zvláštne detaily. Pri nočných pochôdzkach chodil do kancelárie divízie a z archívu vyťahoval neobjasnené prípady. Vyšetril vraždu, ktorú seržanti z detektívneho oddelenia nedokázali roky objasniť. Očistil aj meno slúžky, ktorú krivo obvinili z krádeže šperkov, a vypátral ukradnutý obraz.“

„Iným slovami,“ zašepkala Garrett, „pracoval nad rámec svojej hodnosti.“

Hubble prikývol. „Divízny policajný dôstojník zvažoval, že ho potrestá za zneužitie moci. Ale namiesto toho ho z radového policajta povýšil na inšpektora.“

Garrett naňho vypúlila oči. „Chcete mi tu nahovoriť, že pán Ransom postúpil o päť tried vyššie už počas prvého roka?“ neveriaco šepla.

„Nie, už počas prvého polroka. No prv než došlo k previerke, opustil policajné rady. Najal si ho sir Jasper Jenkyn.“

„Kto je to?“

„Vysoká šarža na ministerstve vnútra.“ Hubble sa odmlčal. Pôsobil rozpačito. „Viac neviem.“

Garrett sa otočila a pozrela na Ransomovu neprehliadnuteľnú siluetu v žiare lampáša. Stál uvoľnene, s rukami nedbanlivo vo vreckách. Postrehla, ako nepatrne otáča hlavu počas rozhovoru s druhým strážnikom. Ustavične sledoval dianie vôkol seba, nič mu neuniklo, ani vystrašený potkan na konci ulice.

„Pán Ransom,“ oslovila ho Garrett.

Ransom prerušil rozhovor a otočil sa k nej. „Áno, pani doktorka?“

„Budete požadovať, aby som o udalostiach večera vypovedala?“

„Nie.“ Ransom zaletel pohľadom k strážnikovi Hubblovi.

„Bude lepšie, ak neprezradíme vašu ani moju totožnosť. Zatknutím násilníkov poveríme strážnika Hubbla.“

Hubble namietol: „Pane, nemôžem si prisvojiť zásluhy za vašu odvahu.“

„A čo moja odvaha?“ Garrett sa neovládla a znechutene podotkla. „Zdolala som toho s nožom.“

Ransom k nej pristúpil. „Doprajte mu to,“ pošepol jej nežným, chlácholivým tónom. „Dostane pochvalu aj odmenu. Nie je jednoduché vyžiť z platu strážnika.“

Garrett dobre vedela, o čom hovorí. „Isteže,“ súhlasila.

Kútik úst sa mu nadvihol. „Necháme ich teda, aby prípad vyriešili. Odprevadím vás k hlavnej ulici.“

„Ďakujem, ale nepotrebujem garde.“

„Ako si želáte,“ pohotovo odvetil Ransom, akoby od začiatku očakával, že ho odmietne.

Garrett sa naňho podozrievavo zahľadela. „Aj tak mi budete v pätách, však? Ako lev, čo striehne na zatúlané kozľa.“ Úsmev mu prehĺbil vonkajšie kútiky očí. Strážnik s lampášom prešiel popri nich. Zblúdený šíp svetla prenikol Ransomovi pod dlhé mihalnice a rozžiaril mu tmavé oči prenikavou jasnou modravou. „Len kým bezpečne nenasadnete do bričky,“ odvetil.

„Tak v tom prípade kráčajme bok po boku ako civilizovaní ľudia.“ Vystrela k nemu ruku. „Skalpel, prosím.“

Ransom sa zohol a z čižmy vybral neveľký lesklý chirurgický nôž. Po krvi na ňom nebolo ani stopy. „Nádherný nástroj.“ Obdivne si prezrel čepeľ skalpela a opatrne jej ho odovzdal. „Poriadne ostrý. Brúsite ho na remeni s olejom?“

„S diamantovou pastou.“ Odložila skalpel do tašky a zdvihla ju zo zeme. V druhej ruke držala palicu. Zaskočilo ju, keď jej Ransom chcel tašku vziať.

„S dovolením,“ zamumlal.

Garrett sa odtiahla a pevnejšie zovrela kožené rukoväti tašky. „Zvládnem to.“

„Pochopiteľne. Nespochybňujem vaše schopnosti, len vám ako dáme preukazujem zdvorilosť.“

„Boli by ste taký zdvorilý aj k lekárovi?“

„Nie.“

„Bola by som radšej, keby ste ma považovali za lekárku, nie za dámu.“

„Prečo mám medzi tým rozlišovať?“ rozumne sa spýtal Ransom. „Ste aj dáma, aj lekárka. Rád odnesiem dáme tašku aj vzdám úctu jej profesionálnym schopnostiam.“

Rozprával vecným tónom, ale jeho pohľad ju znervózňoval. Díval sa na ňu príliš upreto. Neznámi ľudia tak na seba navzájom nehľadia. Váhala. Vystrel k nej ruku a potichu ju povzbudil: „Prosím.“

„Ďakujem, poradím si.“ Vykročila k hlavnej ulici. Ransom ju nasledoval, ruky si strčil do vreciek. „Kde ste sa naučil hádzať nožom?“

„Na Sorbonne. Hŕstka študentov si z toho po vyučovaní urobila zábavu. Za jednou budovou laboratória si spravili terč.“ Garrett sa odmlčala. „Spodný hod mi nikdy nešiel.“

„Ak máte zvládnutú techniku vrchného hodu, viac nepotrebujete. Ako dlho ste žili vo Francúzsku?“

„Štyri a pol roka.“

„Mladá dáma na najlepšej lekárskej fakulte na svete…“ nahlas sa zamýšľal Ransom, „… ďaleko od domova, na hodinách v cudzom jazyku. Odhodlanie vám teda nechýba, pani doktorka.“

„Tu by ženu na medicínu neprijali,“ pragmaticky poznamenala Garrett. „Nemala som na výber.“

„Mohli ste sa vzdať.“

„Takú možnosť nikdy nepripúšťam,“ ubezpečila ho. Vyvolalo mu to úsmev na tvári.

Prešli popri nízkej budove so zatvoreným obchodom. Rozbité sklá výkladu boli prelepené papierom. Ransom sa načiahol a chcel previesť Garrett okolo kopy prázdnych mušieľ, rozbitej keramiky a čohosi, čo pripomínalo vrecia v rozklade. Pevnejšie ju chytil za plece. Podvedome sa pod jeho dotykom prikrčila.

„Nijaký strach, neublížim vám,“ ubezpečil ju. „Len som vám chcel pomôcť prejsť cez cestu.“

„Nie je to strach.“ Garrett stíchla a po chvíli pokornejšie dodala: „Asi som len zvyknutá poradiť si so všetkým sama.“ Pokračovali po chodníku. Garrett zachytila, ako sa letmo túžobne pozrel na lekársku tašku. Zachichotala sa. „Dovolím vám ju niesť,“ navrhla, „ak sa so mnou budete rozprávať, tak ako vám jazyk narástol.“

Ransom zastal a neskrýval prekvapenie. Medzi tmavým obočím sa mu objavila brázda. „Kedy som sa preriekol?“

„Zachytila som írsky prízvuk, keď ste sa vyhrážali vojakovi. A čiapky ste sa dotkli inak ako Angličania… akosi dlhšie.“

„Moji rodičia sú Íri, vyrastal som tu v Clerkenwelli,“ mimovoľne prezradil Ransom. „Nehanbím sa za to. Ale sú okamihy, keď je mi prízvuk na škodu.“

Natiahol ruku a počkal, kým mu odovzdá tašku. Ústa roztiahol do úsmevu a zmenil sa mu hlas. Bol zvučnejší a hlbší, keď prehovoril nárečím. Akoby pomaly bublal na miernom ohni. „Tak čo by vás tak asi zaujímalo, slečinka?“

Garrett zaskočilo, ako to s ňou zamávalo. Žalúdok jej nervózne poskočil. Nenáhlila sa s odpoveďou. „Ste príliš neformálny, pán Ransom.“

Úsmev z tváre mu nezmizol. „To je daň za to, že chcete počuť írske nárečie. Budete musieť stráviť trochu laškovania.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Kapitola 1