Samantha Young

PLAY ON

Copyright © 2017 by Samantha Young

Translation © 2018 by Andrea Vargovčíková

Cover design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6427-4

Venujem rodine a priateľom za to, že mi odpustili roztržitosť, kým som žila príbehom Aidana a Nory, aj za povzbudzovanie, aby som nasledovala svoje sny. Podobne ako Nora, aj ja si uvedomujem, aká je táto podpora dôležitá, a každý deň vám za ňu ďakujem.

1. ČASŤ

Prológ

Edinburgh, Škótsko

Október 2015

Mama mojej najlepšej kamarátky raz povedala: „Človek by sa nazdával, že ľudské telo po obrovskom žiali už nezvládne ďalší príval smútku. Srdce je však prekvapujúco odolné.“

Keďže patrila k najodvážnejším ľuďom, akých poznám, jej slová mi utkveli v pamäti. Mala pravdu. Srdce väčšiny ľudí znesie stratu aj žiaľ.

Nikto však nespomenul pocit viny a ľútosť ani to, že dokážu človeka prenasledovať ešte dlho po tom, čo utrpel stratu.

Nechcela som, aby ma prenasledovali. Napokon, kto by chcel? Preto som predstierala, že som v poriadku, a sústredila sa iba na prácu. No nie na prácu predavačky v rozkošnom butiku s oblečením v Old Towne. Touto som len tak-tak zaplatila účty. Preto som čo najčastejšie nadčasovala a preto som teraz meškala do svojej druhej práce.

Vlastne nie celkom práce. Znamenala pre mňa viac.

„Nora, obslúžiš zákazníčku?“ Vo dverách do šatníka, ktorý sme honosne nazývali miestnosť pre personál, sa objavila hlava Leah. „Kam sa zberáš?“

Vyložila som si ruksak na chrbát a preletela popri nej.

„Mala som končiť o dvanástej. A už minulo päť.“

„Ešte tu nie je Amy.“

„To je mi ľúto. Ale musím ísť do nemocnice.“ Vypleštila oči. „Och! Stalo sa niečo?“

Život sa stal.

„Hm, prepáčte…“ Dievča stojace pri pulte už vyzeralo podráždene. „Môže mi niekto pomôcť, prosím?“

Leah sa k nej otočila a ja som využila príležitosť, aby som vybehla z obchodu a nemusela nič vysvetľovať. Šéfka už pravdepodobne oľutovala, že ma zamestnala. Vzala dve Američanky: Amy a mňa. Iba jedna z nás však spĺňala predstavu o priateľskosti a extrovertnosti nášho národa.

Hádajte ktorá.

Niežeby som si dobre neplnila pracovné povinnosti ani som nebola nepriateľská. Jednoducho som však nemala vo zvyku vešať neznámym ľuďom na nos veci zo svojho súkromia. Amy a Leah nerobilo problém rozoberať všetko od obľúbenej farby po schopnosť ich partnera priviesť ich v piatok v noci k orgazmu.

Vyšla som z obchodu a ponáhľala sa hore kopcom po dláždenej ceste na Royal Mile. Narastala vo mne úzkosť. Bolo to hlúpe, veď deti mi nikam neutečú, ani tak sa mi však nepáčila predstava, že meškám. Za tie týždne, čo za nimi chodím, som ešte nemeškala. A to som sa ešte musela prezliecť skôr, ako ma uvidia.

Edinburgh má povesť veterného mesta a dnes akoby sa rozhodol ukázať mi prečo. Vzdorovala som nárazom ľadového vetra a rozmýšľala, či sa mi tým nesnaží niečo povedať. Spomeniem si raz na tento deň so želaním, aby som ho počúvla a otočila sa? Takéto čudné myšlienky ma v poslednom čase prepadali ustavične. Žila som vo svojom svete.

Minimálne raz do týždňa som sa im však ubránila. Ako dnes.

Dnešok patril deťom.

Pridala som do kroku a skrátila inokedy dvadsaťminútovú cestu na pätnásťminútovú. Nebyť toho prekliateho vetra, šla by som ešte rýchlejšie. Dobehla som na oddelenie a takmer sa šmykla. Spotená a zadychčaná som zašla za sestričkami, ktoré sa na mňa prekvapene pozreli.

„Ahojte,“ vydýchla som.

Jan a Trish ma privítali úsmevom. „Rozmýšľali sme, či dnes prídeš,“ ozvala sa Jan.

Aj ja som sa usmiala. „Zabráni mi v tom iba choroba alebo smrť.“

Pochopila. Zasmiala sa a vybrala sa ku mne. „Deti čakajú v spoločenskej miestnosti.“

„Kde sa môžem prezliecť predtým, ako ma uvidia?“ Pobavene pokrútila hlavou. „To by im neprekážalo.“

„Viem,“ mykla som plecami.

„Alison je v spoločenskej miestnosti, takže jej kúpeľňa je voľná.“ Ukázala na chodbu vedúcu opačným smerom.

„Ďakujem. O dve minúty som späť,“ sľúbila som.

„Obaja sú už tu,“ prezradila mi Jan.

S úľavou som prikývla a ponáhľala sa cez Alinu prázdnu súkromnú izbu do kúpeľne. Dvere sa za mnou zabuchli.

Vyzliekla som si sveter a džínsy a už sa ma zmocňovalo vzrušenie ako vždy, keď som s nimi mala stráviť čas. Naozaj išlo o ne.

Naozaj.

„Ide iba o ne,“ pripomenula som si nahlas.

Natiahla som si zelené legínsy a košeľu a práve som si chcela zapnúť gombíky, keď sa dvere do kúpeľne otvorili. Stuhla som a hľadela do známych očí, ktoré ma prepaľovali.

Vysokou postavou so širokými plecami takmer vyplnil celé dvere.

Otvorila som ústa s úmyslom zistiť, o čo mu ide, slová sa však vo mne zasekli. Prešiel mi pohľadom od očí k perám, od hlavy po päty a späť. Pristavil sa mi na podprsenke pod rozopnutou košeľou a napokon sa mi planúcim pohľadom zadíval do očí.

Jeho tvár nadobudla rozhodný výraz.

Zaplavila ma zmes strachu, vzrušenia a nervozity. Vošiel do kúpeľne a zamkol dvere. Napokon som precitla.

„Čo to robíš?“ Narazila som do steny za sebou.

Pomaly, s pobavením v očiach, sa vybral ku mne ako dravec ku koristi. „Peter Pan tuším nikdy nevyzeral tak sexi.“

Aká smola, že škótsky prízvuk bol mojou slabosťou. Inak by som neskončila tak ďaleko od domova.

Ba čo viac, začínala som si myslieť, že mojou slabosťou je aj on. „Nie.“ Snažila som sa ho zastaviť rukami, on sa mi však hruďou pritisol rovno na ne a zakryl mi ruku svojou, takou veľkou oproti mojej. Po chrbte mi prebehla triaška. So zatajeným dychom som pozorovala, ako sa ku mne blíži, až kým medzi nami neostal hádam ani centimeter priestoru. Bola som oproti nemu taká malá, až som musela zakloniť hlavu, aby som sa mu pozrela do očí.

Horeli. A to pri pohľade na mňa, tak ako ešte nijakému mužovi.

Ako som mu mala odolať?

A predsa som musela. Zachmúrila som sa. „Mal by si ísť.“

Namiesto odpovede sa na mňa celým telom pritlačil a mňa zachvátila horúčava. Od vzrušenia mi stiahlo podbruško, šteklilo ma medzi nohami a bradavky mi stuhli.

Nahnevaná na svoje telo aj naňho som doňho strčila, ale akoby som bojovala s betónovým múrom. „Toto je úplne nevhodné,“ zasyčala som.

Chytil mi ruky a jemne, ale rozhodne mi ich pritisol o stenu nad hlavou. Nechtiac som k nemu vypla hruď a zalapala po dychu od toho, ako mi navierali prsia.

Neušlo mu to a pohľad mu potemnel. Sklonil sa ku mne.

„Nie,“ pokrútila som hlavou. Nepáčil sa mi vlastný chladný hlas, ale pokračovala som: „Nie som nijaká jaskynná žena a ty nie si jaskynný muž.“

Myklo mu perami. „Škoda. Často popieraš samu seba a to, čo chceš?“

„Nie, ale myslím hlavou, nie vagínou.“ Zasmial sa a teplým dychom mi obmyl pery.

Zbožňovala som jeho smiech. Ešte väčšmi to, keď sa rozosmial vďaka mne. Potreboval to viac než čokoľvek iné. Ten zvuk ma vzrušoval, podbruško sa mi pri ňom vlnilo od rozkoše. Nezrádzalo ma iba telo, ale aj srdce.

Akoby si túto myšlienku prečítal v mojich očiach, pustil mi jednu ruku a chladnými prstami mi zovrel prsník, priamo nad srdcom. Taký intímny dotyk mi vyrazil dych. Spýtal sa: „Napadlo ti niekedy myslieť aj týmto?“

„Môj ľavý prsník nie je bohvieaký mysliteľ,“ vyhla som sa odpovedi.

Uškrnul sa. „Vieš, čo mám na mysli, Pixie.“

„Nevolaj ma tak.“

Jeho výraz sa zmenil na zamyslený. „Myslel som, že sme kamaráti.“

„Boli sme. Predtým, ako si ma pritlačil o stenu.“

„Vďaka za pripomenutie.“ Znova mi pritlačil voľnú ruku o stenu. Zagánila som naňho. Ani sa nemykol. „Keby si sa naozaj hnevala, bránila by si sa.“

Začervenala som sa. „To by bolo márne. Si obor.“

„Vieš, že ťa pustím. Hoci nerád, ale pustím ťa… ak toto nechceš.“

Mlčky sme sa na seba dívali. Jeho tvár som videla tak zblízka, až som rozoznávala zlaté fliačiky v jeho zelených očiach.

Zabúdala som na to, kde som. Kto som. A čo je pre nás správne.

Dokonca som sa za ním mimovoľne načiahla a zbadala sa, až keď ma na to upozornil. „Prečo s tým bojuješ, keď to chceš?“

Prečo som s tým znova bojovala?

„Nora?“

Zavrela som oči. Okamžite sa mi vybavila odpoveď na túto otázku. „Lebo…“

Umlčal ma perami. Prekvapenie sa zmenilo na inštinkt. Opätovala som mu bozk, vyšla v ústrety jeho jazyku, napínala ruky v jeho zovretí, ale nie preto, aby ma pustil. Túžila som ho objať. Zájsť mu prstami do vlasov.

Zaplavila ma horúčava, akoby ma niekto polial benzínom a zapálil mi pri nohách oheň. Vybuchol ako blesk a mňa obklopila žiara.

Priveľa horúčavy. Priveľa túžby. Priveľa všetkého. Najradšej by som si strhla šaty.

Najradšej by som z neho strhla šaty.

Zrazu sa odo mňa odtiahol a víťazoslávne sa na mňa zahľadel.

Keby som bola niekto iný v inom čase, oborila by som sa naňho, že je samoľúby.

Spomenula som si však, prečo by sme mali prestať.

Neviem, čo si prečítal v mojej tvári, no prinútilo ho to povoliť zovretie. Spustila som ruky, on však neodstúpil.

Čakal s rukami voľne položenými na mojich útlych pleciach.

Pri jeho pohľade sa moje obranné múry rúcali. Premohla ma neha a nevdojak som ho pohladila po líci s pichľavým strniskom. Smútok uhasil oheň. „Je preč,“ prihovorila som sa mu nežne. „Dokonca ani ja ťa nezbavím myšlienok na ňu.“

Neznesiteľné, surové muky zvádzali boj s túžbou v jeho očiach. Pomaly mi spúšťal ruky z pliec a zastavil sa na páse.

Jemne ma k sebe pritiahol. Oprela som sa oňho a stis la ho.

Trhal mi dušu zmučenými slovami: „Ale môžeš to skúsiť.“

Prvá kapitola

Donovan, Indiana

Júl 2011

Ako sa mi len nechcelo ísť domov. Hoci pach fastfoodu sa mi zarýval do nozdier, až som sa bála, že časom ho nevymyjem ani z pokožky a vlasov, nechcelo sa mi ísť domov. „Prajem pekný deň,“ zaželala som poslednému zákazníkovi a podala mu burger s hranolčekmi.

Odstúpila som od pultu a pritiahla Mollin pohľad. Stála pri automate na nápoje a liala si limonádu do superveľkého pohára. Vystrúhala grimasu. „Prečo som súhlasila s nadčasom?“

Zaškľabila som sa na ňu. Najradšej by som zakričala:

„Vezmem to za teba!“ Namiesto toho som jej iba pripomenula: „Lebo šetríš na to poondiate auto, čo chceš kúpiť od Laurie.“

„Ach hej. Veľký sen.“

Zachichotala som sa. „Väčší než môj. Stále si vyvážam zadok iba na tomto,“ ukázala som si na nohy.

„Hej, a práve preto odoláva gravitácii.“

„Odoláva gravitácii?“ Obzrela som sa. „Naozaj? A to som si myslela, že ho ani nemám.“

Molly sa uškrnula. „Ale kdeže, máš ho. Taký chutný, ako si ty celá. Pekný srdiečkový zadoček.“

„Tuším venuješ môjmu zadku priveľa pozornosti.“

„Iba porovnávam a badám rozdiely,“ odvetila a ukázala na svoj zadok. „Máš zadok ako polovicu môjho.“

„Hm… rád by som si objednal.“

Letmo sme sa pozreli na zákazníka, namosúreného prváka, ktorý na nás gánil, akoby sme vyliezli spod skaly.

„Uvidíme sa zajtra,“ rozlúčila som sa s Molly. Skôr ako som zmizla za rohom, som sa však zaklonila a zavolala na ňu: „Och, pre tvoj zadok by som vraždila. Aj pre tvoje prsia. Len aby si vedela.“

Kamarátka sa na mňa rozžiarene pozrela a ja som vošla do šatne v nádeji, že som jej trochu zlepšila deň. Molly bola pekná, ale priveľmi sa znepokojovala pre svoju hmotnosť.

Vybrala som si veci zo skrinky a bojovala s pocitom viny z toho, že by som radšej ostala tu a servírovala hranolčeky, než šla domov. Prezrádzalo to veľa. O mne alebo o mojom živote, bohvie. A vôbec, ktovie, či je medzi tým rozdiel.

Nesnívala som o tom, že po maturite sa zamestnám na čiastočný úväzok. A predsa som vedela, že ma to neminie. Zatiaľ čo iní plánovali ísť na univerzitu alebo cestovať, ja som patrila k tej hŕstke smoliarov, ktorých nečakalo ani jedno. Osemnásťročná a v pasci.

Moja najlepšia kamarátka bola Molly. Toto miesto mi dohodila ona, keďže tu posledné dva roky pracovala cez víkendy a teraz už na plný úväzok. Hoci Molly často žartovala o veľkých snoch, nijaké nemala. Možno to nemala v sebe, možno bola iba lenivá. No neznášala školu. Zdalo sa, že s prácou vo fast foode aj s bývaním u rodičov je spokojná, lebo nikdy nerozmýšľala o budúcnosti. Vždy žila v prítomnosti.

Ja som však stále myslela na budúcnosť. Školu som mala rada.

Toto ma neuspokojovalo.

Obchádzala ma klaustrofóbia, ale zahnala som ju. Občas som mala pocit, akoby mi na hrudi sedelo aspoň päťdesiat ľudí a vysmievalo sa mi. Vzala som si kabelku.

Čas ísť.

Zakývala som Molly a prešla cez reštauráciu. Až ma myklo, keď som pri stole pri dverách uvidela Stacey Dewittovú s kamoškami. Prebodla ma pohľadom prižmúrených očí a ja som odvrátila zrak. Moja suseda bola odo mňa o pár rokov mladšia a zrejme podľahla ilúzii, že som niekým, kým nie som. Neviem, koho viac sklamalo, že pracujem vo fast foode, či Stacey, alebo mňa.

Už aby sa tento deň skončil. Otvorila som dvere, nevšímajúc si dvoch chalanov, čo sa vonku zo žartu bili.

Až jeden sotil toho druhého a ten do mňa narazil tak, že som sa so žuchnutím rozpleskla v prachu na zemi.

Tak ma to prekvapilo, že chvíľu trvalo, kým som si uvedomila bolesť v ľavom kolene a štípajúce dlane.

Náhle ma obklopil hluk.

„Doriti, soráč.“

„Si v poho, kočka?“

„Daj mi ruku.“

„Hybaj preč, ja ju zdvihnem, ty kretén.“

Silná ruka ma zdrapila za biceps a jemne ťahala nahor. Pozrela som sa na chalana, čo ma držal. Nedokázala som sa pohnúť nielen pre jeho zovretie, ale aj pre ustarostený pohľad jeho milých tmavých očí. Vysoký, šľachovitý, štíhly chlapec nevyzeral odo mňa oveľa starší.

„Tu máš tašku. Fakt soráč.“ Druhý chalan mi podal kabelku.

Rozumela som mu, ale miatla ma jeho výslovnosť a cudzí prízvuk, preto som vyhŕkla: „Čo?“

„Hovor pekne. Nerozumie ti.“ Chalan, čo ma stále držal, štuchol do kamaráta a pozrel sa na mňa. „Si v poriadku?“

Vyslovoval pomaly a správne. Jemne som si vymanila rameno z jeho zovretia a prikývla. „Hej.“

„Naozaj nás to mrzí.“

„Chápem. Netrápte sa. Odreté koleno ma nezabije.“

Ustarostene sa mi pozrel na koleno. Pracovné nohavice mi pokrýval prach a špina. „Dokelu.“ Zdvihol zrak a ja som mala dojem, že sa mi znova ospravedlní.

„To nič,“ usmiala som sa. „Naozaj som v pohode.“ Usmial sa roztomilým krivým úsmevom. „Jim.“ Natiahol ku mne ruku. „Jim McAlister.“

„Si Škót?“ potešila som sa a chytila mu mozoľnatú ruku.

„Hej,“ odvetil jeho kamarát a takisto mi podal ruku.

„Roddy Livingston.“

„Nora O’Brienová.“

„Írska Američanka?“ Jimovi sa pobavene roztancovali oči. „Vieš, že iba niekoľko Američanov, ktorých sme stretli, uhádlo, odkiaľ sme? Ty si jedna z nich. Považujú nás za…“

„Írov,“ doplnil Roddy. „Alebo Angličanov. A nezabudnime na Švédov. To sa mi páčilo najviac.“

„Ospravedlňujem sa za svojich krajanov,“ žartovala som. „Dúfam, že sme vás priveľmi neurazili.“

Jim sa uškrnul. „Ani náhodou. Ako si vedela, že sme Škóti?“

„Tipla som si,“ priznala som sa. „Do nášho mestečka nechodí toľko Európanov.“

„Sme na road tripe,“ doplnil Roddy. Mal husté ryšavé vlasy a bol odo mňa vyšší (ako väčšina ľudí), ale nie od svojho kamaráta.

Kým Roddy bol strednej výšky, ale statný, Jim bol vysoký s postavou plavca. Mal opálenú pokožku, tmavé vlasy a tmavohnedé oči orámované hustými mihalnicami.

Celý čas na mňa intenzívne hľadel, zatiaľ čo jeho kamarát vysvetľoval, kadiaľ doteraz cestovali. Pri Jimovom pohľade som sa červenala. Ešte nikdy mi nikto, nehovoriac o peknom Škótovi, nevenoval takú pozornosť.

„Vlastne,“ prerušil Jim kamaráta, ktorý mi práve oznámil, že zajtra odchádzajú. „Napadlo mi, že by sme sa tu mohli ešte chvíľu zdržať.“ Akoby to hovoril najmä mne a pritom sa na mňa roztomilo chlapčensky usmial.

Flirtoval so mnou?

Roddy si odfrkol. „Och, nehovor. Po päťminútovom rozhovore?“

„Hej.“

Opájala som sa predstavou, že cudzinec odloží svoj odchod z Donovanu len preto, aby sa so mnou znova stretol, hoci sme si vymenili iba pár slov. Bolo to hlúpe a dobrodružné, ale vyhovovalo to mojej tajne romantickej povahe. Vymykalo sa to z môjho jednotvárneho života. Asi preto som nedbala na obozretnosť. „Už ste boli pri jazere?“

Jimovi sa rozžiarila tvár. „Ešte nie. Chceš ma tam vziať?“

„Oboch.“ Zasmiala som sa. Pripomenula som mu, že má aj kamaráta. „Radi rybárčite?“

„Ja hej.“ Roddy zrazu vyzeral oveľa šťastnejší pri predstave, že ostanú.

„Ja nie. Ale ak tam budeš ty, na ničom inom nezáleží.“

Očarená som sa začervenala. Jim sa ku mne priblížil, až ma to vyplašilo. Asi aj jeho, akoby sa pohol mimovoľne.

„Doriti, ak sa mám celý čas cítiť ako piate koleso na voze, tak ani nejdem,“ vyhlásil Roddy zanovito.

Jimov výraz potemnel, ale zasiahla som skôr, ako by vyvolal hádku. „Zhodil si ma,“ pripomenula som Roddymu.

„Si mojím dlžníkom.“

Vzdychol, i tak však nadvihol kútik úst. „Fajn.“

„Musím ísť.“ Váhavo som odstúpila.

Jim ma sledoval a ja som sa cítila trochu ako srna oslepená prednými reflektormi auta. Tak neochvejne na mňa civel. Zrazu som nevedela, či ma to má tešiť, alebo mám byť ostražitá.

„Kde sa stretneme?“

Zajtra začínam v práci až poobede. Rodičov budem musieť oklamať, že nemám na výber a musím robiť nadčas.

„Tu. O deviatej ráno.“

„O deviatej? Neviem…“

Jim zakryl kamarátovi ústa a usmial sa na mňa. „O deviatej je super. Uvidíme sa zajtra, Nora O’Brienová.“

Prikývla som a zvrtla sa na päte. Až ma svrbel krk, čo som na sebe cítila jeho pohľad, keď som kráčala po Main Street. Táto šesťapolkilometrová ulica prechádzala centrom Donovanu a delila sa na dve časti, severnú a južnú. V severnej časti sídlila väčšina firiem, ako Fosterova veterinárna klinika na samom jej začiatku za základnou a strednou školou. V Donovane sme mali veľa malých firiem – Wilsonov trh, advokátsku kanceláriu Montgomery & synovia, pizzeriu – a potom notoricky známe reťazce ako čerpaciu stanicu či nízku červeno-bielu budovu, v ktorej pracujem. Na južnej Main Street stáli poväčšine rodinné domy.

Prešla som po severnej Main Street a zabočila na West Sullivan k nášmu malému dvojizbovému jednopodlažnému domu, ktorý som sa snažila ako-tak udržiavať. Cesta z fast foodu mi trvala pätnásť minút a pri príchode som si vzdychla, lebo neveľký trávnik pred domom už zasa podrástol. Náš dom bol jeden z najmenších v tejto štvrti, v ktorej boli väčšinou dvojpodlažné domy s peknými verandami. My sme takú nemali. Bývali sme vo svetlosivom kvádri s tmavosivou prečnievajúcou strechou. Dom s malými oknami však skrášľovali biele okenice, ktoré som každý rok natierala farbou.

V Donovane stála každá budova samostatne, preto boli pozemky vzdušné a svetlé, náš dom bol však výnimka vinou obrovského stromu. Spoľahlivo zabránil slnečným lúčom preniknúť cez okno do mojej izby.

„Meškáš.“ Mama sťažka vzdychla, len čo som vošla dnu, a prešla popri mne. Schmatla kabát tak prudko, až vytrhla háčik zo steny. Znova vzdychla a pozrela sa na mňa. „Myslela som, že si to už opravila.“

„Dnes sa na to pozriem.“ Vyzula som sa.

„Už jedol a pozerá zápas.“ Mama si obliekla kabát a stíšila hlas. „Má mizernú náladu.“

A kedy ju nemal? „Jasné.“

„V chladničke som ti nechala jedlo.“

„Zajtra robím nadčas,“ stihla som povedať skôr, ako odišla.

Zachmúrila sa. „Myslela som, že nebudeš robiť nadčasy.

Potrebujeme ťa tu.“

„Ale potrebujeme aj túto prácu. Ak nebudem ochotná robiť nadčasy, povedia, že si nájdu niekoho iného,“ zaklamala som, vôbec po prvý raz. Nepríjemný pocit mi stiahol hruď. Ale vzrušenie z toho, že odtiaľto vypadnem s chalanom, ktorý sa na mňa díval ako na výnimočný úkaz, bolo priveľké na to, aby som s tým pocitom bojovala.

„Kristepane,“ vyštekla mama. „Mám dve zamestnania, Nora. Dobre vieš, že nemôžem zostať doma.“

Zahryzla som si do pery a líca mi sčerveneli. Cítila som sa hrozne.

Ale nie až tak veľmi. Samozrejme, zo sebeckých dôvodov.

„Fajn. Budeme musieť poprosiť Dawn, aby ho z času na čas skontrolovala.“ Dawn bola naša suseda, žena v domácnosti, a bola k nám veľmi milá. „Skončíš pred šiestou?“

Prikývla som.

„Tento týždeň som ešte nerobila nadčas, takže zajtra končím až o druhej.“

„A dnes večer?“ Mama pracovala ako barmanka v Al’s päť nocí do týždňa a ako čašníčka na čiastočný úväzok v Geena’s päť dní v týždni.

„Do pol druhej budem doma.“

Otec po jej príchode domov zvyčajne znervóznel, čo znamenalo, že mama pravdepodobne nezaľahne skôr ako o tretej ráno. O siedmej však už bola hore, aby stihla ísť na ôsmu do práce.

Nemuseli sme fungovať takto. Mohla som sa zamestnať na plný úväzok cez deň a ona by pracovala na nočných zmenách, alebo naopak. Ale mama nechcela ostať doma ani o minútu dlhšie než ja. Čo si pamätám, ustavične pracovala.

Dívala som sa za ňou a spomínala, ako veľmi ma to predtým bolelo.

Teraz už nie. Obávam sa, že som otupela.

„To si ty, dieťa?“ zakričal otec.

Sedel v kolieskovom kresle v obývačke pred televízorom. S pohľadom prilepeným na obrazovku vyštekol:

„Meškáš.“

„Viem. Prepáč. Potrebuješ niečo?“

Ohrnul peru. „Či niečo potrebujem? Doriti, Boh už dávno rozhodol, že potrebujem menej než ostatní.“

V duchu som si povzdychla, toto som počúvala od svojich jedenástich. Skĺzla som pohľadom na jeho ľavú nohu. Teda na to, čo z nej ostalo. Pred siedmimi rokmi mu ju amputovali po koleno.

„Niečo na pitie?“

„Už mám.“ Podráždene sa na mňa pozrel. „Zavolám ťa, ak ťa budem potrebovať.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1. ČASŤ

Prológ

Prvá kapitola

2. ČASŤ

3. ČASŤ