Přeložil:

JAN LUSK

Ed McBain: Dokud vás smrt nerozdělí

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1976 by HUI Corporation

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2208. publikaci

Přeloženo z anglického originálu So Long as You Both Shall Live

vydaného nakladatelstvím Random House, USA v roce 1976

Český překlad © 2018 Jan Lusk

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0999-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1000-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Ed McBain

DOKUD VÁS SMRT NEROZDĚLÍ

Jacku Scovilovi

Město v této knize není skutečné.

Lidé i místa, vše je smyšlené.

Pouze popis policejní práce je založen

na zavedených vyšetřovacích metodách.

1

Fotograf se jmenoval Alexander Pike a dělal tu práci zadarmo, protože Augusta Blairová, která se dnes vdávala, byla jeho dobrá přítelkyně. Ženichem byl Bert Kling, ale s tím se Pike poprvé setkal toho dne ve čtyři odpoledne krátce před obřadem – a i když tomu pacholkovi přirozeně přál mnoho štěstí, skutečné city si schovával pro Augustu.

Nikdy v životě neviděl tolik policajtů.

Ženich byl samosebou policajt, vysoký blonďák, který vypadal tak trochu vyjukaný z toho, co se kolem děje. To vysvětlovalo, proč bylo na obřadu a i teď na hostině tolik všemožných policajtů. Všichni byli sice v civilu, ale Pike by poznal, co jsou zač, i kdyby všichni přišli na svatbu nazí – jednou pořizoval fotografickou dokumentaci z policejního zásahu a naučil se je dobře rozeznávat. Vlastně je měl rád, přestože si dnes ve čtyři odpoledne jeden z nich vzal Augustu Blairovou, kterou už tři a půl roku s neztenčenou vášní miloval.

Seznámil se s ní krátce potom, co se přestěhovala ze Seattlu sem do města. Byl na koktejlovém večírku ve Čtvrti, když se náhle otevřely dveře a veškerý hovor utichl. Dívka stojící ve dveřích byla vysoká a štíhlá, s kaštanovými vlasy, které jí volně spadaly na ramena. Měla vysoké lícní kosti a oči tak jasně zelené, že připomínaly šelmu. Nos se jí mírně zvedal od úst a lehce s sebou táhl horní ret, takže v ústech prosvítaly rovné bílé zuby. Měla pěkná prsa, dlouhé nohy a boky na modelku trochu širší. Rychlým krokem a s noblesou přešla rovnou k hloučku lidí, které znala. Pike ji následoval přes místnost, představil se a pak ji odvedl seznámit s Artem Cutlerem, který se svou manželkou Leslií vedl modelingovou agenturu. Tím začala Augustina kariéra i jejich dlouholeté přátelství.

Pikeovi bylo nyní čtyřiašedesát let, byl šťastně ženatým otcem tří synů, takže jeho láska k Augustě byla možná pouze otcovská. A přesto ve čtyři hodiny odpoledne pocítil slabé bodnutí žárlivosti, když se oddávající zeptal: „Augusto Blairová, berete si tohoto muže za svého právoplatného manžela?“ A pak zpěvným hlasem pokračoval v řeči o lásce, cti, opatrování, zdraví, nemoci, štěstí i neštěstí, které zakončil obligátním „dokud vás smrt nerozdělí“.

No a Augusta odpověděla: „Ano.“

Inu což.

Svatební oslava se konala v hotelu uprostřed města, konkrétně v jeho Zeleném salonku. Pike by byl měl pro své černobílé fotografie raději jiné pozadí, to zelené vypadalo poněkud ponuře, ale v žádném případě neměl nouzi o hlavní objekty. Kromě jeho milované Augusty a jejího čerstvého manžela (musel přiznat, že vypadá dobře), byla na večírku spousta dalších modelek. Augusta měla přátele většinou z branže, stejně jako Bert zase z policejního sboru. Byli tu samozřejmě i další fotografové, všichni ověšení nikony a pilně cvakající spouštěmi, ale žádný z nich nebyl oficiální fotograf. Augusta požádala Pikea a samozřejmě mu chtěla zaplatit, ale on přijal tu práci s radostí a odmítal si vzít jediný cent.

Nevěděl, kolik roliček filmu nafotil během samotného obřadu, jen to, že závěrka cvakala a blesk blikal každých pár vteřin. Většinou byla ústředním objektem Augusta, ale to bylo omluvitelné. Vyfotografoval také Budda stojícího u oltáře (jmenoval se tak?) s dalším policistou, který byl jeho svědkem, když se dívali centrální uličkou, jako by čekali hrozící vloupání. A vyfotografoval dlouhou chůzi Augusty v doprovodu jejího otce, každičký krok, kdy Augusta nadšeně zářila a její otec vypadal jako ředitel papírny (jímž byl), který měl na sobě oblek teprve podruhé v životě – poprvé na své vlastní svatbě. Také zachytil dobré momentky lidí sedících v lavicích po obou stranách uličky a vyčkávavý výraz v tváři oddávajícího, a nedal přístroji odpočinout během celého krátkého obřadu. Později zachytil Augustu s Boydem, když vystupovali z limuzíny a stoupali po hotelových schodech, pořídil několik pěkných fotografií špalíru hostů a neméně úžasných záběrů z večeře. Nyní kroužil po místnosti a pořizoval momentky hostů.

Místo bylo plné oslnivě krásných dívek, které stejně jako Augusta byly zvyklé na fotografování a jejichž tváře a postavy se objevovaly v časopisech, na televizních obrazovkách a minimálně v jednom případě i na filmovém plátně. Každá přesně věděla, kdy má pohodit hlavou nebo se široce usmát, rozevlát sukni, mávnout rukou nebo zvednout obočí. Zaujaly pozici vždycky zlomek vteřiny předtím, než Pike zmáčkl spoušť. I kdyby si kterákoli zrovna strkala do úst olivu, než stačil Pike zvednout aparát k oku, v okamžiku, kdy zazářil blesk, olivu celou spolkla a nadzvedla bradu, ohlédla se přes rameno, aby Pikeovi nabídla nejhezčí profil, a provokativně a svůdně se usmála do objektivu.

Přešel k baru, objednal si bourbon bez ledu a pak tiše upíjel a naslouchal konverzaci kolem. Řeči o práci. Zločin a móda, skvělá kombinace pro ponurou listopadovou neděli, kdy se vdává vaše jediná dcera. Moje jediná co? Pike se usmál, zavrtěl hlavou a pozvedl sklenku k tichému přípitku.

„Byla to doktorská reklama, víte,“ vykládala krásná brunetka u jeho lokte podsaditému zrzavému policajtovi s děsivým bílým pramenem vlasů nad levým spánkem. „Přišla jsem na schůzku ve tři hodiny, fotograf mě zavedl dovnitř a vysvětlil mi, že se jedná o brožuru o rakovině a o tom, že se má chodit na prohlídky a tak podobně, a pak se zeptal, jestli vím, že se mám fotit nahá. ‚Jak to myslíte, nahá, co to má znamenat?‘ řekla jsem. On prý, že mi to měla agentura říct. Koncept byl, že modelka bude nahá a text jí půjde přes tělo, ale samozřejmě ji bude vidět. Oznámila jsem mu, že nahaté fotky nedělám, že to se radši nechám zasáhnout opravdickým bleskem, a on jen: ‚Fajn, tak to je všechno.‘ Potřásli jsme si rukama a jela jsem zpátky.“

Chlapík, který byl Boydův svědek, byl italský detektiv s obličejem, který Pikeovi připadal zajímavý. Pozoroval ho, když teď tančil tělo na tělo patrně se svou manželkou. Měl hnědé vlasy i oči, oči o dost tmavší než vlasy. Oči zkosené dolů mu spolu s relativně vysokými lícními kostmi dodávaly vzhled pobaveného Orientálce. Byl to vysoký muž s uvolněným postojem sportovce, a když tančili směrem k Pikeovi stojícímu u baru, pevně svou ženu držel. Žena byla mimořádně krásná. Černé vlasy a hnědé oči tak tmavé, že také vypadaly jako černé. Měla na sobě šaty bez ramínek, a když se přiblížili, Pike ke svému překvapení uviděl na jejím pravém rameni vytetovaného malého motýlka. Muž se k němu otočil a líně se usmál. Pike přikývl a úsměv opětoval, načež je vyfotografoval, když tančili do rytmu waltzu Always, který Pikeovi připadal nechutný, ale který se hrál na každé svatbě, jíž se kdy účastnil, a vysmíval se statistikám, jež předvídaly rozvod každému třetímu sezdanému páru.

„… co jsem kdy viděl. Řekni to tý holce, Hale. Viděl jsi někdy v životě tolik krve?“

„Byla to spousta krve, slečno.“

„Říkejte mi Annie.“

„Takže jakmile jsme viděli v chodbě krev, vytáhli jsme revolvery a po špičkách se přiblížili k bytu – mám pravdu, Hale?“

„Já chodím vždycky po špičkách. Jsem největší strašpytel na světě.“

„Nevěřte mu, už třikrát byl pochválen za statečnost.“

„Kdo, já?“

„Každopádně, šli jsme dovnitř, slečno…“

„Říkejte mi Annie.“

„Šli jsme dovnitř, Annie, a hádejte co?“

„Nikdo tam nebyl.“

„Přesně tak. Jak to víte? Jak to ví, Hale?“

„Netuším, Bobe. Možná je její táta polda. Je váš táta polda, Annie?“

„Můj otec je fotograf. Tak jsem se taky dostala k týhle pitomý práci.“

Pike usrkával bourbon a rozhlížel se po místnosti, kde detektiv, který patřil k organizátorům, tančil se svou ženou – Pike automaticky předpokládal, že každý pár starší pětadvaceti let musí být manželé – směrem k baru. Byl stejně vysoký jako ten Ital, byl ovšem zavalitější a nejspíš starší, ledaže by vyplešatěl předčasně. Ať tak či tak, byla to ta nejplešatější pleš, jakou Pike v životě viděl. Kromě toho na jeho nablýskané tváři nebyl ani náznak strniště – ten člověk si neholil lebku z ješitnosti, měl pleš od přírody. Tancoval s ladností volského spřežení a smýkal svou partnerkou po parketu kroky, připomínajícími křížence foxtrotu a lindy hop, přestože kapela pořád hrála waltz. Pike zvedl fotoaparát a dal se do práce.

„Máte povedené snímky, pane Pikeu?“ otázal se muž po jeho pravici. Byl to drobný muž s hrbolatým nosem, ocelově šedými vlasy a tvrdýma modrýma očima. Pike ho odhadl na něco kolem šedesátky. „Jmenuji se Peter Byrnes. Už jsme se setkali. Před obřadem.“

„Ano, jistě,“ zakoktal Pike a napřáhl ruku. „Omlouvám se, dnes jsem byl představen tolika lidem…“

„To je v pořádku,“ uklidnil ho Byrnes.

„Vy jste poručík velící okrsku, že ano?“

„Ano.“

„Teď už si vzpomínám.“ Pike pozvedl sklenici. „Na zdraví novomanželů.“

„Na zdraví novomanželů,“ zopakoval Byrnes.

Oba dopili. Byrnes odložil sklenku na bar a Pike postavil tu svou hned vedle.

„Nepomyslel bych si, že se něčeho takového dočkám,“ řekl Byrnes.

„Ani já,“ souhlasil Pike.

„Ten chlapík měl v životě s ženami tolik smůly…“

„Jaké smůly?“ zajímal se hned Pike.

„Tedy, nechci vás nudit,“ vykrucoval se Byrnes. „Jsem jen rád, že konečně…“

„Ne, nestyďte se, mě nenudíte,“ vybídl ho Pike. Cítil zvláštní předtuchu, jako by mu měl Byrnes za okamžik prozradit něco hrozného o muži, kterého si Augusta vzala. Smůlu s ženami? Jakou smůlu? Pike to chtěl vědět, už kvůli Augustě, a přesto se odpovědi bál.

„Je to už nějaký čas,“ vyprávěl Byrnes. „Kling chodil s dívkou jménem Claire Townsendová. Plánovali se vzít, jakmile dokončí studia. Abych to zkrátil, zabili ji v knihkupectví na Culver Avenue. Mladé děvče,“ zavrtěl Byrnes hlavou. „Nějaký šílenec vystřílel celý obchod. Kromě Claire zabil ještě tři další lidi. Vypadalo to, že se z toho Kling nikdy nevyhrabe. Trvalo mu to dost dlouho.“

„Ale dostal se z toho, ne?“ otázal se vyčkávavě Pike a rozechvěle čekal na odpověď.

Byrnes zvedl skleničku a zamyšleně se napil. Pike čekal.

„Celý dlouhý čas se stranil všech dívek,“ řekl Byrnes a Pike si pomyslel, bože můj, Augusta si vzala bývalýho buzeranta!

„Pak,“ pokračoval Byrnes, „během vyšetřování nějakého případu, už jsem zapomněl jakého, se seznámil s velmi pěkným děvčetem Cindy Forrestovou a nějaký čas s ní chodil. Ale rozešla se s ním. Vysvětlila mu, že se zamilovala do lékaře z nemocnice, kde pracovala. Jen tak, jakoby nic. Ahoj, bylo to s tebou pěkné.“ Znovu zakroutil hlavou. „Takové věci dokážou chlapa zdrtit.“

„Ale už je v pořádku, hm?“ naléhal Pike.

„Hm?“

„Překonal to?“

„Ale ano, už je z toho venku. Teď má Augustu.“ Zazubil se a zvedl sklenku. „Tak ať jim to klape.“

„Ať jim to klape,“ zopakoval Pike s viditelnou úlevou.

„Někdy mám pocit, jako by ten kluk byl můj vlastní syn. Oba rodiče mu zemřeli, víte? Občas si říkám, že mu je nahrazuji.“

„Někdy mám stejný pocit vůči Augustě,“ přitakal Pike. Oba se s vážnou tváří napili.

„Je tohle svatba, nebo pohřeb?“ zeptal se kdosi za nimi.

Pike se otočil. Byl to ten italský polda, Boydův kolega a svědek.

„Pořídil jste nějaké pěkné snímky, pane Pikeu?“ zeptal se a pak si u barmana poručil skotskou whisky se sodou a jednu neředěnou kanadskou. „Už jsme se viděli. Před obřadem,“ vysvětloval. „Carella. Steve Carella.“

„Ano,“ kývl Pike a potřásl mu nataženou rukou. „Omlouvám se, dnes mi představili tolik lidí…“

„Z toho si nemusíte dělat těžkou hlavu,“ chlácholil ho Carella. „Proč ten povadlý výraz?“ obrátil se k Byrnesovi.

„Ze svateb je mi smutno,“ usmál se poručík.

„Mně taky,“ přidal se Pike.

„Z obřadu.“

„Z ceremonie.“

„Mluvíte jako Monoghan a Monroe, vy dva,“ ušklíbl se Carella.

„Kdo je Monoghan a Monroe?“ otázal se Pike a napadlo ho, jestli to není dvojice starých komiků. „Není to dvojice starých komiků?“

„Skoro,“ usmál se Carella. „Jsou to policajti z oddělení vražd.“

„Osiny v zadku,“ přidal se Byrnes. „Oddělení vražd nemám rád.“

„Ani já,“ souhlasil Carella.

„Nikdy jsem je neměl rád.“

„Ani já.“

„Když se to vezme kolem a kolem,“ řekl smutně Pike.

„Cože?“ nechápal Byrnes.

„Říkal jsem, když se to vezme kolem a kolem, dalo by se říct, že teď mám policajta v rodině.“

„Ale ne z oddělení vražd, doufám,“ odpověděl Carella.

Kapela hrála směsku melodií připomínající čtyřicátá léta a některé mladší modelky na to tancovaly rockovým stylem jako Půlnoční serenádu nebo Oči hvězd. Pike pozoroval dívky a poslouchal policisty, kteří si navzájem blahopřáli, že se Kling konečně dokázal oženit, navíc s „pěknou“ holkou, což podle Pikea byl značně nedostatečný popis jeho milované Augusty. Během dalších deseti minut přišlo k baru půl tuctu dalších policajtů v různém stádiu opilosti a Pikeovi náhle připadalo, že někdo zavolal tísňovou linku, kterou sem přivolal snad všechny policajty z okolí. Přemítal, kdo drží službu na stanici. Ale jeden z nich mu vysvětlil – copak tu otázku vyslovil nahlas? – že celé oddělení má šestnáct mužů, a i když většina z nich je zde na Klingově svatbě, někteří zůstali na služebně a bdí nad veřejným pořádkem.

Jako na zavolanou se u baru objevil Kling ve svém smokingu, smál se od ucha k uchu a do čela mu visel pramínek blond vlasů – oběť, kterou vyhlíželi a která zavolala pohotovost. Někdo žertovně řekl „Tady ho máme!“ a všichni se rozesmáli a plácali ho po zádech. Andy Parker, jeden z policistů, který vypadal neoholeně a neupraveně, třebaže byl jaksepatří oblečen na svatbu, varoval Klinga, že v některých oblastech země – jako například v tomto městě – bývá zvykem, že přátelé ženicha unesou nevěstu, obzvlášť pokud je tak krásná jako Augusta. Kling se zasmál a připomněl všem, že únos je zločin třídy A s trestní sazbou až doživotního vězení, a všichni se znovu rozesmáli. Nakonec je Carella zdviženou dlaní utišil. Rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že všichni drží v ruce sklenici (jako by potřebovali ještě více pít), pozvedl vlastní sklenku a řekl: „Kamarádi, chci vám říct, jak jsem dnes šťastný. Přiznám se, že v dnešní den jsem dlouho, dlouho doufal. Pamatujete si, jak tenhle chlapík poprvé přišel mezi nás? To bylo, když vyřešil vraždu Jeannie Paigeové, když byl ještě pouhým pochůzkářem. Myslím, že si to všichni pamatujeme.“

Všichni souhlasně mručeli a kývali hlavami. Hal Willis znovu poplácal Klinga po zádech a Meyer Meyer na něj mrkl. Carella pokračoval: „Tak tedy, tenhle chlapík dal našemu týmu hodně a za ta léta jsme spolu zažili mnoho dobrého. Teď mu chci jen popřát všechno nejlepší do budoucna a jen samé dobré časy.“ Pozvedl skleničku o kousek výše. „Na Augustu a na tebe, užij si svatbu a hodně štěstí do dalších dlouhých společných let. Blahopřeji, Berte.“

Takhle se sakra jmenuje, pomyslel si Pike.

2

„Jestli ten chlap udělá ještě jednu fotku…,“ rozohnil se Kling.

„Dělá jenom svou práci,“ uklidňovala ho Augusta.

Převlékli se do civilního oblečení a nyní stáli v hotelové recepci a zapisovali se na zamluvený pokoj. Na druhé straně haly stál Pike s fotoaparátem u oka a zaostřoval na snímek páru z dálky.

„Má v plánu s náma dneska v noci spát?“ zavrčel Kling.

„Kdo má v plánu spát?“ usmála se potutelně Augusta.

„Chtěl jsem…“

„Jemně mu naznačím, že už toho dneska nafotil dost, dobře?“ řekla Augusta. „Je to starý přítel, Berte, nechci ranit jeho city.“

„Dobře.“

„A bude pěkné mít nějakou památku.“

„Ano, já vím. Gus, jsi šťastná?“

„Ano, miláčku, velice šťastná.“

„Byla to vážně pěkná svatba, ne?“

„Ano.“

„Myslím ten obřad.“

„Ano, drahý, já vím.“

„Na těch slovech je něco děsivého,“ řekl Kling. „Když se nad tím zamyslíš, je to závazek nahánějící hrůzu.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Motto

1

2