Sana Krasikovová

PATRIOTI

Ukážka z elektronickej knihy

THE PATRIOTS

Text Copyright © SANA KRASIKOV, 2017

Translation © Milan Pohl, 2018

Czech edition © Bourdon, 2018

All rights reserved

Věnováno T. Friedmanovi

PROLOG

Saratov, 1956

Jedné srpnové neděle se na nástupišti saratovského železničního nádraží objevil chlapec, jemuž dělal společnost jednoruký muž. Čekali na vlak, který měl přijet v šest večer. Pozdně odpolední vzduch začínal chladnout. Slunce pozvolna klesalo, ztrácelo sílu a prach zvířený botami pospíchajících cestujících se v jeho záři měnil ve zlato. Zatímco muž sobě i chlapci razil cestu hemžícími se davy, vytáhl z kabátu ručně ubalenou cigaretu a zastrčil si ji mezi zuby. Svou jedinou rukou vydoloval z krabičky zápalku, rozškrtl ji o palec a sehnul se nad oheň. Potáhl z cigarety a ohlédl se, aby se přesvědčil, že chlapce nespolkly přelévající se zástupy.

Celé léto se vlaková nádraží nacházela v obležení tolika lidí, kolik jich neviděla od války. Aby uklízečky zkrotily pach veřejných záchodků, sypaly do suchých latrín chlorové vápno. Muž chlapci zakázal chodit tam bez doprovodu, poněvadž věděl, že záchodky okupují urki připravení podříznout vám hrdlo kvůli penězům schovaným pod vaším spodním prádlem. Před dvěma lety zasáhla všechna větší města vlna zločinnosti, jelikož mezi prvními propuštěnými byli kapsáři a prostitutky, vrazi, zloději a onanisti. Teprve až teď, tři roky potom, co tyran natáhl brka, začínaly věznice chrlit další odsouzence – osmapadesátníky[1] a kontrarevolucionáře a nepřátele lidu, jejichž počty byly tak závratné, tak absurdní, že se je pohlaváři se svým neustálým strachem z chaosu báli osvobodit všechny najednou.

Přijížděli z Vorkuty, Pečory a Inty, z Kolymy, Kengiru a Permu. Prostřednictvím vlaků proudili na jih jako klády po rozvodněné řece. Celé pralesy pokácených a svázaných lidí, navršených na hromady a nyní vržených do stoupající vody. Jarní či spíše letní plavení dřeva, unášeného děsivou rychlostí.

V dálce před nimi zahoukala lokomotiva. Se zaduněním železných kolejnic následovalo druhé a zároveň poslední zapískání píšťaly. Chlapec si přál, aby ho býval neslyšel, a pak se v duchu vyplísnil za svou zbabělost. Celý týden se marně pokoušel vybavit si matčinu tvář. Nyní ji měl rozeznat mezi cizími lidmi valícími se z vagonů a cítil, jak ho zaplavuje zoufalství. „Vůz číslo devět,“ pravil jednoruký muž a nechal ho jít napřed.

Čerstvě ostříhané vlasy spadaly dvanáctiletému chlapci do čela a vytvářely ofinu, díky níž vypadal mladší. Jeho oblečení sice nebylo nové, zato však vyžehlené a naškrobené.

Z vlaku vystoupila žena s ústy ztuhlými v úpěnlivém úsměvu. Její olivově zelená vatovaná bunda připomínala chlapci kabát zemědělce, který do jeho sirotčince nosil brambory. Přes dámské šaty s hrubou obrubou jí visel tlustý svetr. Kufr, který postavila na nástupiště, byl vyrobený z lepenky vyztužené kovovými rohy a tak malý, že si chlapec nedovedl představit, že by se do něj vešlo něco víc než pár papírů. Když ho poznala, do tváře se jí promítlo takové světlo, až se mu prudkou nevolností stáhlo hrdlo.

Byla samozřejmě starší, s pobledlým, napuchlým obličejem. Její kdysi ostře řezanou tvář proměnil i podivně krátký sestřih, rozdělený pěšinkou v šedivých vlasech. Znepokojivě povědomé byly pouze její oči, ty modré oči s těžkými víčky, které k ní odjakživa přitahovaly pohledy.

Muž ho popostrčil po nástupišti.

Dřepla si a vzala Julianovu tvář do dlaní. „Ty jsi ale vyrostl, zlatíčko moje.“ Na poslední chvíli pochytil význam jejích slov. Pronesla je v angličtině – řeči, kterou neslyšel ani nemluvil téměř sedm let. Jako by si ho dobírala, zeptala se: „Ty mě nepoznáváš?“

„Jasně že poznávám, mami!“ odpověděl rusky.

„To nic. Je ze mě stará bába, viď?“

Nevěděl, co na to říct, a tak se hlasem plným falše nabídl: „Vezmu ti tašku, mami!“

Vlak odjížděl. Mezi vagony se míhaly kousky oblohy. Ale kam se poděly matčiny vlasy? Dlouhé, husté kadeře, do kterých bořil svou drobnou tvář, o kterých se mu tolik let zdávalo, jediná vzpomínka na matku, která mu zůstala – připadalo mu jako zrada, že je už neměla. Zvedl její kufr a ona mezitím přistoupila k Marku Pavlovičovi, řediteli dětského domova, a vzala jeho jedinou ruku do svých. Děkovala mu za všechno, co pro jejího syna za ta léta udělal. Přešla při tom do ruštiny a Julian se neubránil náhlému úžasu: její hlas, překvapivě zvučný a čistý, nesl silnou stopu zpěvavého amerického přízvuku.

Jak to, že na to zapomněl?

„Mrzí mě, že o něj přijdeme,“ řekl ředitel. „Julik nám se vším ohromně pomáhal.“ Krátce pohlédl za odjíždějícím vlakem. „Sama uvidíte, jaký je to hodný chlapec. Vynikající pracovník.“

„O tom vůbec nepochybuji,“ odpověděla a položila Julianovi ruku na rameno. Cítil, jak mu tuhne celé tělo. Bude teď muset odejít ze školy, zapomenout na hry za kravínem, rozloučit se s kamarády, se svým dosavadním životem. Při pomyšlení, že mu nezbude než odcestovat s touto ženou, se málem rozplakal bezmocným vztekem. Ředitel však promluvil, jako by mu četl myšlenky: „Snad vám nebude vadit, že si ho ještě nějakou dobu necháme…“ Nebyla to ani tak otázka, jako spíš slib, že ho pohlídají, dokud se matka nepostaví na vlastní nohy. Vše bylo předem zařízeno. Tímto způsobem se zacházelo s dětmi všech propuštěných vězňů.

Matčiny oči se zalily hořkým vděkem, stále však upírala pohled na Juliana, jako by se chtěla přesvědčit, že s tím souhlasí. Ucítil bodnutí hanby. Bylo zřejmé, že nemá prostředky na to, aby ho vzala s sebou. Mark Pavlovič se jí zeptal, jestli by u nich nechtěla zůstat přes noc, ona však odpověděla, že si počká na noční spoj do Moskvy. Tam dá svůj život do pořádku – opatří si nové doklady, najde si práci a pokoj, kde by mohla se synem bydlet. „Ale do prosince by mělo být všechno hotové,“ řekla s nuceným, trochu kašlavým smíchem. „Nový rok můžeme oslavit spolu. To by bylo skvělé, ne?“

Celé roky si nacvičoval, co jí řekne, až ji zase uvidí (posaď se, mami, odpočiň si, postarám se o tebe). Teď si připadal jako odvedenec, který se vyhnul nástupu na vojnu.

„Co je po takové době pár dalších měsíců?“ poznamenala. A s těmi slovy se matka – přízrak jeho vyčerpané představivosti – vrátila do jeho života.

KNIHA

I.

1.

KVALITATIVNÍ SKOKY

New York, 1934

Cenou za záchranu vašeho vlastního srdce je to, že zlomíte srdce své rodině. Florence se k tomu krédu upnula, jen díky němu proplula krutostmi uplynulých šesti týdnů – a proto ji překvapilo, když ji na horní palubě lodi Bremen začalo její odhodlání opouštět. Štíhlou dlaní si zaclonila oči a rozhlédla se po lidech namačkaných v doku. Do přístavu pražilo květnové slunce a pokrývalo každičkou plochu oslepujícím leskem. Vzduch páchl po hořícím uhlí a hnijících rybách. Od lodního trupu se nazpět k molu, kde se mezi cizími lidmi mačkali její rodiče s bráškou, valily drobné zelené vlnky. Bývala by na ně zavolala, ale věděla, že její hlas by přes kejhání racků a občasné troubení ohromné lodní píšťaly stejně neslyšeli.

–

Že odjíždí, oznámila rodičům až potom, co si koupila lístek. A připravila se na výbuch rodinné sopky.

„Cleveland ti nestačil?!“ Jejich obývacím pokojem v brooklynské čtvrti Flatbush otřásal řev jejího otce. „Rusko! Chceš jet někam, kde střílejí lidi za to, že jedí své vlastní zrní?“

Florence se nedala. „Nikdo, kdo se tam vypravil, nikdy nehlásil, že by něco takového viděl.“

Obrátil se k matce. „Prý nikdy nehlásil! Věší jim na nos bulíky, Florie. A tobě jakbysmet.“

„No jasně. A v továrnách jenom pálí seno, aby jim z komínů vycházel kouř?“

„Máš mě za takového pitomce, že ani nevím, jak zákeřný byl svět, který nechal za zády můj vlastní otec. Mladá holka, která si přímo koleduje o to, aby ji někdo naverboval…“

„Mě nikdo nenaverboval!“

Oči mu však planuly choromyslnou nedůvěrou. „Ukaž mi stranickou legitimaci!“

„Žádnou nemám!“ zařvala a hlas jí přeskakoval pláčem. „Probůh, já nejsem komunistka!“

„Tak proč, Florie? Řekni mi proč. Co je to za bláznivinu, aby holka jako ty chtěla odejít z domova, od rodiny, od všech, kteří ji mají rádi? Na druhý konec světa!“

Pravdu mu nemohla říct. Nemohla mu ukázat fotografii muže s tmavýma očima a apačskými tvářemi, zastrčenou vzadu v jejím šatníku. Radši ať ji mají za komunistku než za nafke. „Neodjíždím navždycky, tati!“ vypravila ze sebe ochraptělým hlasem.

„Tak nám řekni, na jak dlouho!“

„To sama nevím. Možná na rok, možná na delší dobu.“

„Chceš zahodit další rok svého života?“

„Chci svůj život žít.“

„Tak si běž! Už tě mám plné zuby,“ odsekl otec. „Snad nikdy nepoznáš bolest, jakou teď cítíme my.“

Navzdory všem výhrůžkám ji rodiče přišli vyprovodit. Matka jí věnovala svůj vlastní huňatý kožich, aby si na ní vylámala zuby mrazivá ruská zima. Otec jí koupil lodní kufr a všichni společně přihlíželi, jak ho jeden z námořníků hází do nákladového prostoru. Vedle všeho ostatního nákladu – ohromných beden a sudů, chromovaných automobilů, převrácených pian – vypadalo Florencino zavazadlo jako pouhá krabička od sirek. Její bratr Sidney jí věnoval svůj milovaný kompas BSA Taylor, jehož chladné ostré hrany si nyní Florence s mučivým potěšením zarývala do bříška palce. Našla ho v kabelce až potom, co nastoupila na palubu. Chtěla vystoupit a vrátit ho Sidneymu, jehož chlupatá čepice z ondatří kožešiny chvílemi pořád ještě vykukovala mezi lidskými těly v doku. Jenže už bylo pozdě; právě nastupovali cestující třetí třídy, kteří zahradili nástupní lávku svými neforemnými balíky. Dáni, Poláci, Němci, zavalití v zimních kabátech a gumácích. Se svými americkými dětmi v patách se vraceli do svých vlastí, aby se v nich pokusili najít práci. Florence sledovala, jak se plouží na palubu, a najednou měla pocit, jako by sledovala starou filmovou cívku z Ellis Islandu, kterou hospodářská krize pustila pozpátku: davy přistěhovalců se vracejí na loď, pozadu procházejí velikým lidským skladištěm, zatímco jim socha Svobody mává na rozloučenou.

Ze zadumání ji vytrhla hádka, která na lodi vypukla. Někdo trval na tom, že nenechá líheň pro drůbež v nákladovém prostoru a že si ji místo toho vezme s sebou na palubu. Hlukem rozmíšky proniklo kokrhání kohouta, soupeřícího s třetím zahoukáním parníku. Jeden z Poláků toho zmatku a lomozu využil a začal lidi obcházet s kasičkou. Když zahlédl Florence – vysokou, hezkou dívku v zeleném obleku šitém na míru –, dospěl k mylnému závěru, že se jedná o zámožnou mladou dámu, a s těžkým přízvukem do ní začal hustit něco o nebožácích vykázaných ze země bez floka v kapse. Kvůli pleskání lodních lan a ruchu z přístavu ho pořádně neslyšela. Připadalo jí, že otec volá její jméno, ale byla to jen halucinace vyvolaná vířícím větrem. Florence otevřela portmonku a dala Polákovi minci.

Měla pocit, že je připravená vyplout, jenže davu se opět zmocnil neklid. Asi osmnáctiletá dívka upustila na nástupní rampě brýle a teď se je oběma rukama pokoušela nahmatat. Hledání přerušovala jen tu a tam, aby se zlostně bránila nadávkám lidí, které mimoděk zdržovala. V jejím krátkozrakém mžourání Florence rozeznávala divoký vzdor někoho, kdo se naučil za své omezení nestydět. Ta dívka byla zvyklá, že mezi ostatní tak docela nezapadá. Na Florence však zapůsobil především její tělesný vzhled. Skoro by myslela, že se dívá sama na sebe – jistě, dívka byla mladší, menší a kypřejší, ale jinak vypadala málem jako její příbuzná. Měla stejně bledou kůži jako Florence; její kadeře byly jen o něco málo tmavší a vlnily se způsobem, který se Florence naučila zkrotit pomocí hřebenů a narovnávačů vlasů. Někdo z lodi přišel dívce na pomoc a její brýle se brzy podařilo najít v prostoru mezi dvěma nástupními lávkami. Rozruch definitivně zadusilo další a zároveň poslední zahoukání odněkud z horní části lodi. Komíny chrlily uhelný kouř a motory vlečných člunů se rozeběhly. Parník Bremen se konečně začal téměř nepostřehnutelně pozadu sunout na řeku Hudson.

Zatímco loď čeřila a rozrážela vodu, kroužilo kolem ní hejno racků s černou obrubou na křídlech. Zástupy lidí na molu se pomalu, pomaloučku vzdalovaly a s nimi i její rodina. Nablízku se drželi jen rackové. Letěli za parníkem, stoupali a zase klesali v tunelu vzduchu, který jako by poháněl loď a všechny na její palubě nezvratným směrem na jasné a trochu zlověstné moře.

–

Druhý den ráno už slunečním paprskům nestály v cestě žádné budovy ani stromy. Florence seděla na křesílku ve vlnícím se stínu pod plátěnou stříškou a na pažích jí mořským chladem naskakovala husí kůže. Nasadila si kulaté sluneční brýle a pokusila se začíst do knihy, kterou si s sebou vzala na cestu – Rudá ctnost: Mezilidské vztahy v novém Rusku od Elly Winterové. Kvůli autorčině nudnému stylu nebylo snadné prokousat se dál než na stranu 2. O Florencinu pozornost navíc právě bojoval ještě další mezilidský vztah: v první třídě na horní palubě se právě promenovala vysoká paní s propadlými tvářemi, šlachovitá jako chrt, zavěšená do mnohem mladšího pána s tmavou kůží. Pán měl nagelované, ulíznuté vlasy jako herec Valentino. Jeho záda byla dokonale rovná, vyztužená vojenskou sebejistotou, a to i ve chvíli, kdy ho jeho společnice pohladila po rameni a otřela se mu tenkými rty o ucho.

„Takže – co na ni říkáš?“

Florence se otočila a ocitla se tváří v tvář s dívkou, kterou zahlédla předchozího dne. Brýle z želvoviny jí nyní pevně seděly na krátkém kořeni nosu. Na kučeravém temeni jí spočíval pletený baret, tolik nakloněný do strany, až se zdálo, že jí spadne z hlavy.

„Promiň?“

„Na Ellu Winterovou. Na tu knížku. Jestli chceš znát můj názor, je to jenom další epigonka Margaret Meadové.“

Florence se zamračila a pohlédla na obálku.

„Asi ji vážně zklamalo, když se ukázalo, že Rusové nejsou negramotní divoši jako Samojci,“ pokračovala bez okolků dívka s brýlemi.

„Tys to četla?“ zeptala se podezíravě Florence.

„To hlavní jsem se dočetla v eseji, která vyšla v časopise The American. Otisknou každou takzvanou studii, ovšem za předpokladu, že ji napsala žena Lincolna Steffense. Tobě se ta knížka líbí?“

Vlastně to nebyla ani tak otázka, jako spíš neomalené odsouzení jejího vkusu, a Florence tedy usoudila, že není hodna odpovědi. Popravdě řečeno, ta kniha byla neuvěřitelně nezáživná, nestydatá troufalost téhle zvláštní dívky však nutila Florence ji hájit. „A co Dorothy Thompsonová – tu jsi taky nečetla, protože je ženou Sinclaira Lewise?“

„Co je to za divné přirovnání?“ Dívka sebou hodila do sousedního křesílka. „Thompsonová je královna novinařiny. Kdežto Winterová je jenom další sufražetka, která se narodila o dvacet let později, než měla.“

Dívčiny oči – stejně modré jako Florenciny – zářily touhou po diskusi. Florence to dráždilo o to víc, že sama tou touhou kdysi také překypovala. Tušila, že pokud by s touhle osůbkou zapředla rozhovor, probudila by se v ní starší verze jejího já, které se tak usilovně pokoušela zbavit. Na střední a vysoké škole měla Florence dobré známky, v hloubi duše však věděla, že kantoři, které obdivovala, její obdiv neopětovali. Dějepisář ji kdysi před ostatními studenty chválil jako dívku, která by „dokázala pokácet dub baseballovou pálkou“. Hnusilo se jí pomyšlení, jak naivně si tehdy jeho dvousečnou pochvalu vykládala.

„Proč právě sufražetka?“ zeptala se s pečlivou lhostejností.

„Žena z dělnické třídy nemá co pohledávat po boku žen z jiných tříd, ale po boku mužů ze své vlastní třídy. Základ Marxova učení. Jenže ona se mu ani nesnažila přijít na kloub.“

„No, kdyby ses někdy pokusila přijít na kloub ty jí, zjistila bys, že souhlasí s Marxovým tvrzením, že tohle platí jen pro takové společnosti, kde ještě přetrvávají třídní rozdíly. A navíc, já tu knihu nečtu kvůli teoriím.“

„Já to věděla! Máš namířeno do Ruska, stejně jako já.“ Dívka před sebe vystrčila ruku. „Essie Franková.“

„Florence Feinová.“

Během necelé minuty ji Essie zasypala celou salvou otázek. Kterou třídou cestuje? Odkud pochází? Kam chodila do školy? Kde se chce ubytovat, až přijede do Moskvy?

„V hotelu Intourist?“ vyhrkla zděšeně Essie. „Sedřou z tebe kůži. Všem cizincům účtují přemrštěné ceny.“ Essie se zřejmě hodlala nastěhovat do zaměstnanecké ubytovny Ústavu cizích jazyků, kde už měla domluvenou práci.

„Já se v Moskvě zdržím, jenom než seženu lístek do Magnitogorsku,“ řekla Florence. Doufala, že to zní jednak tajemně, jednak stroze, aby to brýlatou dívku odradilo od dalšího vyzvídání. Loď Bremen měla cestou dělat zastávky v Kodani, Gdaňsku a Libavě a Florence ještě na palubě nepotkala nikoho, kdo chtěl podobně jako ona vystoupit v Lotyšsku a nasednout na vlak do Moskvy. Podle toho, jak Essie mluvila, na cestu se připravila důkladněji než Florence: měla s sebou několik náhradních pasových fotografií a také předmětů, kterými by mohla někoho podarovat nebo je za něco vyměnit. Její připravenost jako by ohrožovala Florencinu víru v budoucnost. „Do Magnitogorsku? Tak daleko, až na Ural?“ divila se Essie. Buď na ni udělala dojem Florencina odvaha, nebo ji omráčila její pošetilost. „Ty tam máš práci, nebo co?“

Florence nevěděla, jak odpovědět. Sama si nebyla jistá, za jakým snem se vlastně žene: jestli za snem o sovětském lidstvu, nebo za snem o jednom konkrétním tmavookém Sovětovi.

V tu chvíli se na palubu vyrojil houf cestujících z podpalubí z nejlevnější třídy. Jeden z nich na Essie zamával.

„To je tvoje skupina?“ zeptala se Florence.

Zdálo se, že Essie to není příjemné. „Ne, kdepak, já k nim vlastně nepatřím…“ Předtím se nerozpakovala narušit Florencino soukromí, nyní si však žárlivě střežila své vlastní. „Měli volné místo, chápeš, a já na poslední chvíli lacino koupila lístek… Všichni vystupují v Gdaňsku.“

„Aha.“ Florence obrátila pohled zpět k onomu páru v první třídě. Vychrtlice v hedvábném pyžamu se zrovna smála, až se jí dlouhé tělo prohýbalo, a její opálený, okravatovaný milenec ji držel v pase, jako by se snažil zabránit tomu, aby si zlomila záda. „Vypadají, jako by pózovali pro fotografy,“ poznamenala Florence.

„Ona se přitom snaží utéct právě před novináři,“ řekla nečekaně Essie.

„Ty víš, co je zač?“

„To ví každý na tomhle parníku. Je to Mary Woolfordová, dědička elektrických podniků, a tohle je její nový amant, argentinský hráč koňského póla, hotová živoucí legenda. No netvař se tak šokovaně; je moc tmavý na to, aby to byl Američan. Je to její nový manžel número tres.“

Florence opravdu byla šokovaná, ne snad odstínem pokožky třetího manžela paní Woolfordové, nýbrž Essiiným dokonalým přehledem o tom, co se na lodi povídá. „Hele, zase mu narovnala košili.“

„Snad mu ji moc neumastila, když mu předtím sahala na vlasy,“ zavtipkovala Essie.

„Brrr!“ otřásly se obě současně a málem se zalkly smíchy.

„Víš, co se říká,“ poznamenala Essie. „‚Zezadu kráska rozmilá, zepředu stará kobyla.‘“

„No, on je přece na koně,“ podotkla Florence. Po dalším záchvatu smíchu se obě se zarudlými tvářemi opřely v křeslech. Essie si sundala brýle, protřela si oči – ve tvářích měla dolíčky, které vypadaly jako vyvrtané nebozezem – a Florence se přistihla, jak přemáhá neodbytný pocit, že si ji ta dívka získala.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulní strana

PROLOG

KNIHA I.

1. KVALITATIVNÍ SKOKY

KNIHA II.

KNIHA III.

KNIHA IV.

KNIHA V.

KNIHA VI.