Text © 2018 by Tamara Šimončíková Heribanová

Design © 2018 by Mikina Dimunová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Napísanie románu podporil z verejných zdrojov formou štipendia

Fond na podporu umenia.

Redigovala Nataša Holinová.

Graficky upravila Mikina Dimunová.

Fotografia na obálke Milan Očenáš.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava

v roku 2018 ako svoju 5 849. publikáciu.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán

Mikina Dimunová a Milan Očenáš.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-6029-0

Herrn Prof. Gerhard Haiderer, der

stets an mich geglaubt hat.

Profesorovi Gerhardovi

Haidererovi, ktorý vo mňa veril.

A všetkým pendlerom.

I.

„Vyprážaný syr s kroketkami v tvare dvojkríža, nech sa páči, a k tomu bryndzový dip. Tak a pre vás prešporský losos v trojobale, pečené hokkaido, a tuto tradičné pirohy plnené špenátom, gorgonzolou so slaninkou, špecialita šéfkuchára, nech sa páči. Bon appetit,“ čašník oblečený do detvianskeho kroja zatiahol francúzskym prízvukom posledné dve slová a položil taniere pred hladných turistov. Mierne sa uklonil, ruky vbok, ležérne do koženého trojprackového opasku, a keď ho požiadali, aby ich odfotil, žoviálne si popravil klobúčik na gumičke s folkloristickou stužkou a ponúkol im spoločné selfie. And my smile is for free! hrnul sa k trom penzistom, pred ktorými bolo položené vyprážané jedlo a hrubý bedeker Viedne. Krátka košeľa s oranžovou výšivkou čašníkovi pri snaživom predklone odhalila nápadné tetovanie, ktoré sa tiahlo po celom chrbte. Objavil sa kontrastne vytieňovaný drak s hlbokomyseľným posolstvom v latinčine.

Martin odvrátil zrak. Horúci, ťažkopádne sa rozvaľujúci vzduch v centre Bratislavy sa mu zdal ešte neznesiteľnejší ako lokál, v ktorom sedel. A to, že tam v tej spare musel čakať na Karola, mu ešte viac roztrpčovalo náladu. Vlastne na to stretnutie ani nechcel ísť. Veď ho aj mienil zrušiť. Keď si však uvedomil, že na stretnutie nevládze prísť, bolo už neskoro na anulovanie.

To, že Karol Kamenický meškal, Martina pochopiteľne iritovalo. Akékoľvek zdržanie odjakživa vnímal ako defekt charakteru, znak nezdvorilosti, gesto akéhosi dešpektu. Keby bol vedel, že bude musieť nečinne sedieť v tom teple, a ešte k tomu v podniku pre jednodňových výletníkov, určite by sa zo stretnutia dajako vyvliekol. Keby teraz netrčal pod Michalskou vežou, ktorej majestátny tieň padal na všetky stolíky, len nie na ten jeho, keby nebol prinútený vyčkávať na meškajúceho svetobežníka, istotne by vypĺňal svoj harmonogram. Tak ako každý deň. Deň po dni, týždeň po týždni, mesiac po mesiaci. Vyplniť časový priestor rôznymi úlohami.

Sedel by vo svojej pracovni, pripravoval by prejav na ďalší deň, možno by stihol napísať aj komentár do novín, v ktorých mu už päť rokov vychádzal stĺpček. Alebo by sa venoval korektúram, čo mu poslali minulý týždeň z anglického univerzitného vydavateľstva. Práce mal habadej. Obával sa však, že dnes už nič zmysluplné nestihne. Dávno sa necítil taký vyčerpaný. Tento rok si nedoprial ani len krátku dovolenku či predĺžený víkend v horách. Aj mamu šiel navštíviť vždy len na striktne stanovený čas.

Vložil si do úst ružovú tabletku proti bolesti hlavy a poobzeral sa okolo seba. Jedlá sem nosili so zapichnutými papierovými slovenskými vlajočkami. Čašníčka práve niesla pečené koleno s piatimi vlajkami na drevených špajliach, keď Ibalgin v sprievode vychladenej minerálky pristál v žalúdku. Diskrétnymi pohybmi si prešiel po spánkoch a snažil sa ignorovať spálených Angličanov, sediacich len v neónových tangáčoch. Na hlavách mali plastové kráľovské koruny s umelohmotnými drahokamami. Robili najväčší hluk, v jednej ruke žezlo, v druhej umelohmotné, zlatou nastriekané jablko. V tej horúčave si nadmieru slastne užívali dvojeurový horiaci absint. To Bloody Mother Fucking Asshole, zrúkli a zodvihli poháre.

Stoličku si posunul tak, aby ich nemusel pozorovať. Stačilo mu, že ich počul viac, ako bolo potrebné. No dnes bol ešte apatickejší. Cítil ťažké viečka, ťarchu na zátylku, daň za dlhé hodiny pred monitorom počítača. A možno bola jeho únava len dôsledkom dnešného virvaru, ktorého bol od rána súčasťou. Keď dnes pri Parndorfe diaľniční policajti našli dodávku s vyše sedemdesiatimi mŕtvymi migrantmi, okamžite sa mu rozvibroval telefón. Päťdesiatdeväť mužov, osem žien, štyri deti. Nasledovali vyjadrenia pre televíziu, rádiá, weby.

„Krátky štek od sociológa sa novinárom vždy hodí,“ povedal akoby ospravedlňujúco kolegovi Tóthovi, s ktorým sa delil o kanceláriu. „Čo ich mám odbiť? Niekto to robiť musí,“ dodal a zaklamal, že ide k lekárovi, želajúc si, aby kolega nepreladil na komerčné rádio, v ktorom mal hosťovať medzi Ze- lenou vlnou a nejakým momentálne vyhajpovaným urban pop songom. Cestou do rádia pomerne neprofesionálne a určite neadekvátne dohováral mladému redaktorovi z najklikanejšieho bulvárneho portálu, ktorý bol však primálo dôvtipný, a tak si ani nevšimol Martinovu aroganciu.

Skupina anglických exhibicionistov lúčiacich sa so slobodou začala spievať. Nahlas a falošne. Pozrel namosúrene na hodiny poslednej zachovanej stredovekej mestskej brány.

Karol Kamenický meškal už dvadsať minút. Preglgol dúšok silnej kávy a zavrel unavené oči. Ešte pár minút počká a odchádza. Vybral z vrecka telefón, v rýchlosti preskroloval aktuálne správy. Všade sa o tom písalo.

Medzinárodný prevádzačský gang mal síce na vozidle maďarské ešpézetky, ale veľký slovenský nápis HYZA, úprimné kurča. Originál slovenský výrobok. Keď policajti otvorili dvere, všetci cestujúci boli už mŕtvi. Na ploche 13 metrov štvorcových vyše sedemdesiat utečencov. Predpokladalo sa, že väčšina migrantov, ktorí v aute zahynuli, pochádzala zo Sýrie, keďže sa u nich našli sýrske cestovné pasy. Táto indícia mohla byť, pochopiteľne, mylná, veď mnohí využívali v posledných týždňoch tisícky falošných dokumentov, len aby sa prekategorizovali z ekonomických na politických migrantov.

Títo nezamrzli, ako sa najskôr objavilo v niektorých médiách, aj keď uhynuli v mraziarenskom aute. Ten hore opäť reagoval apelom na zostrenie boja proti pašerákom a nezabudol spomenúť, že problém migrácie treba riešiť tam, odkiaľ pochádza, že my Slováci sme predsa nevyvolali boje v Líbyi, a ak máme niekomu pomáhať, tak len kresťanom.

Martin dvihol zrak. Pri jeho stole čakali rakúski penzisti nakúkajúci do jedálneho lístka. Len tu zaberá miesto. Už-už sa ruka dvíhala smerom k unudenej čašníčke s partou z látkových rozstrapkaných orchideí na hlave, keď zbadal rútiaceho sa Karola.

Dokumentarista si plný elánu vykračoval po mačacích hlavách. Jeho sebaistá chôdza prezrádzala existenčný zápal, azda i profesijné úspechy, pre zainteresovaného dokonca konkrétne ceny z európskych filmových festivalov.

Neviditeľná svätožiara sošiek mu lemovala hlavu, keď sa prirútil bez ospravedlnenia o tridsaťdva minút neskôr.

Rozvalil sa oproti Martinovi, objednal si vodu z vodovodu, zapálil červenú marlborku a pleskol si žoviálne po kolenách.

„Nazdar. Strašne veľa ľudí. Nevedel som nájsť miesto a platené parkoviská, to sú zlodeji, to zo zásady nepodporujem. Krúžil som tu jak debil,“ potiahol si z cigarety, až v nej zapraskalo. „Teda in medias res, nech nezdržujem. Nechcel som do telefónu. Chcem vidieť tvoju reakciu, azda i radosť.“

Karol vybral z umelohmotného držiaka podpivník, ktorým dôrazne buchol po stole. Bol ako vždy plný vitality, zreničky rozšírené, košeľa prepotená. Kruhy pod očami ako svedectvo o tom, že život je príliš vzrušujúci na to, aby ho prespal.

„Určite si spomínaš, pred piatimi rokmi som natočil celovečerák o colníkoch,“ položil cigaretu do umelohmotného popolníka a pomädlil si ruky. „Pamätáš, čo sme sa vtedy stretli vo Varoch. No a teraz by som rád voľne nadviazal na tému. Audiovizuálny fond podporil žiadosť na vývoj, máme podporu aj z európskeho fondu Media, čo je pre projekt dobrý signál. Plus ďalšie zdroje. Čo sa realizácie týka, nemyslím, že by bol po finančnej stránke problém. To po prvé.“

Zlomil papierový podpivník na dve časti a zrýchlil tempo búšenia o stôl.

„Po druhé, o čo vlastne ide,“ hodil si do vrecka na košeli za hrsť drevených špáradiel v priesvitných obaloch. „Význam hraníc v dnešnom svete. Tu narážam najmä na pojem strednej Európy,“ intenzívne vyfúkol dym, pričom slastne prižmúril oči. „Zmeny, ktorými náš kontinent prechádza.

To, čo sa deje momentálne. A potom zužovať, zužovať, zužovať,“ gestikuloval. „Zo všeobecného do konkrétneho!“ pozrel sa veľavýznamne na Martina. „Slovensko. My, Slováci, kto sme dnes, novodobé nomádstvo a návraty domov,“ ruka mu ostala visieť vo vzduchu, akoby chcel dirigovať svoje slová.

„To hlavné,“ poobzeral sa okolo seba. Nikto z okolosediacich si ho nevšímal. Nemčina, angličtina, hŕstka Francúzov, všetko turisti, v tanieroch pred sebou halušky, pirohy, pečené kolená s hranolkami. Po zemi popadané slovenské vlajočky na špajličkách. „Zmeny pohraničného územia, postupná expanzia Slovákov za hranice. Na mysli mám teraz predovšetkým Rakúsko, pohraničie plné našincov. Už to bolo spracované, áno,“ posmešne zodvihol obočie. „Ale my by sme to spravili inak. S Jitkou sme sa tiež pred rokom presťahovali do Wolfstahlu. Tam si chodil do školy, nie?“

Martin sa zahniezdil nepokojne v kresle. Neznášal takéto podniky. Neznášal preexponovaných ľudí. Priveľký ruch. Možno aj leto. Nevedel sa poriadne sústrediť.

„Bola to iná dedina,“ poznamenal.

„Iná?“

„Nechodil som do Wolfstahlu, ale do Kittsee,“ pozbieral špáradlá vysypané okolo drevenej nádobky s čičmianskym vzorom a pomaly ich poukladal späť.

„Tak Reicheri ako Reicheri, nie? Veď tie ich dediny sú úplne rovnaké. Spája ich len zvyšujúci sa počet Slovákov,“ uchechtol sa Karol. „Asi si tu niečo dám, bohovsky tu varia, aj keď tá diéta,“ pohladkal si vypuklé brucho. „No nič, vydržím. Disciplína,“ vyfúkol dym a odvrátil hlavu od čašníčky nesúcej na podnose niekoľko porcií palaciniek. „V dokumente by šlo teda o slovensko-rakúsky pohraničný priestor. V historickom kontexte a sociologickom,“ rozdrvil papierovú hmotu podpivníka na malé kúsočky.

Martinovi sa pripomenula bolesť hlavy. Ten neporiadok pred ním. Vždy ho rozčuľovalo bezdôvodné ničenie predmetov. Dokonca ani v televízii nesledoval filmy, v ktorých prichádzalo k explóziám, výbuchom, vandalizmu, rozbíjaniu. Akákoľvek deštrukcia v ňom vyvolávala stavy, ktorým sa zámerne vyhýbal. Karol fúkol do papierových vločiek, ktoré sa rozleteli navôkol a popadali na kamenné dlaždice.

„Po tretie. Potrebujeme niekoho interdisciplinárneho. Dobrého sociológa, chytrého človeka. Nechcem externé poradenstvo alebo že by si v dokumente vystupoval, to nie,“ na pár sekúnd sa odmlčal a po chvíli vystretým ukazovákom namieril na Martina. „Chceme teba.“

Martinovi sa na tvári nepohol ani jeden sval, zacítil len tupú bolesť za ušami. Akoby mu niekto z oboch strán vrazil do hlavy ihlice. Nech sa už tento deň skončí, pomyslel si a predstavil si, ako si dá doma dlhú sprchu, zmyje všetky dnešné vety, ktoré sa naňho nalepili. Neskôr bude v tme počúvať ticho svojho bytu. Čistého bytu.

Karol s dávkou veľkorysého pochopenia zopakoval svoj odkaz, a tým prebral Martina z rozjímania: „Haló, počuješ? Chceme teba!“ zopakoval dôrazne. Martinovu apatiu vnímal ako priestor na podrobnejšie zásobovanie informáciami:

„Rozumiem, dozaista sa pýtaš, prečo ten plurál. Kto sme my?“ rozhodil pobavene rukami. „Mohol som si myslieť,“ zamumlal.

„Odpoveď je jednoduchá. Jitka a ja. Rozmýšľali sme, kto by sa nám najlepšie hodil ako spoluautor. Máme v tom jasno. Si odborník na tému,“ Karol začal počítať na prstoch. „Sociológ, pomerne angažovaný. A spoluúčastník, niet nad osobnú skúsenosť,“ odpil si z pohára a zatváril sa mrzuto. „Pesticídy. Prometryn. Určite prometryn,“ zamľaskal naprázdno. „Na to mám nos. Žitný ostrov, to je druhý Černobyľ. Slovenské vody, fenomenálna téma, raz to spracujem,“ vytiahol I-Phone a nahol sa k Martinovi.

„Inak možno od veci, možno vôbec. Bol som v Banskej Bystrici na stretnutí kotlebovcov,“ spustil unisono pokriky desiatok rozložitých chlapov v rovnakých tričkách a identickom výraze – Otčinu si nedáme, preč s parazitmi, preč s parazitmi, budeme sa brániť! Muži kričali z plného hrdla krátko potom, ako im ich vodca zaželal vydarený biely deň. Karol položil telefón na stôl, odkašlal si a priškrteným hlasom zarecitoval: „Kotleba narobí poriadky, zlodejov za mreže, k parazitom hliadky. Spojme všetci sily, buďme Slovač jedna, bratia, sestry naraz, prúty dať dovedna,“ zaceril sa. Cigarety sa podpísali na jeho zubnej sklovine.

„Na takéto mám dobrú hlavu. No mali sme tam kameru. O pár mesiacov to nebude ani potrebné točiť skrytou, pomaly sa to tu legalizuje. Nebudem sa čudovať, ak sa dostanú do parlamentu. A nebudem sa diviť, keď uspejú. Nacisti vo vláde, už to vidím. Takže, malo by sa to dotýkať aj otázky extrémizmu. Sú za zatvorenie hraníc, vystúpenie z EÚ, možno sa ti zdá naivné, že to beriem ako relevantné, ale bude to ešte horúca téma, to mi ver. Východisková je teda dnešná situácia, migranti, zmeny na starom kontinente, to všetko by tam malo byť. Na po-za-dí,“ vyslabikoval posledné slovo. „S tým, že ísť do minulosti. Treba tam dať vývoj. Predpokladám, že od osemdesiateho deviateho,“ popravil si vyblednutý šilt a odklepol popol na zem. „Ten projekt je dobre postavený. Treba nabrať hmotu a potom to vymodelujeme. Bol by som rád, keby si do toho šiel. Sám si to zažil, myslím tie začiatky, keď Slováci ako mravce začali vychádzať z mraveniska,“ prstami ťukotal po ratanovom stolíku. „Na tebe by boli predovšetkým tie roky deväťdesiate, milénium, pocestoval by si do minulosti. Čo hovoríš?“

„Čo názov?“ spýtal sa Martin.

„Cezhraniční, ako cezpoľní. Ale neznie to veľmi dobre. Východiskový moment je dnešok. Slováci, čo sa presťahovali do Rakúska. Veď je nás tam pomaly už viac ako Rakúšanov. A potom tí, čo dochádzajú denne alebo chodia na dvojtýždňovky. A opatrovateľky, tých je v Rakúsku momentálne viac ako päťdesiat tisíc.“

„Nemáš tam toho nejak priveľa? Kotlebovci, migranti, opatrovateľky, osídľovanie pohraničia, deväťdesiate roky?“ Martin pokrútil hlavou.

„Všetko so všetkým súvisí, ale hej,“ Karol sa poškrabal nespokojne na trojdennom strnisku. „Treba sa najmä rozhodnúť, čo tam z toho všetkého nedať, tých výhonkov je hŕba. Ale jednoznačne tam chcem mať to, ako deti dochádzali do Rakúska, keď sa otvorili hranice. A nielen deti, proste tie začiatky slovenskej expanzie,“ vylial obsah svojho pohára do kvetináča. Keramzit vyplával navrch, zmenil svoju polohu okolo umelohmotnej stonky, z ktorej sa tiahli červené látkové muškáty.

„Pozri, nemôžem zabudnúť na ten náš rozhovor vo Varoch, že my sme nikdy nič spolu nespáchali, a to je záhada,“ ležérne sa oprel v kresle.

„Vieš, tá ostrakizácia zo strany Rakúšanov, to je pecka. Proste dať tam tie deväťdesiate roky. Určite poznáš plno ľudí, čo by sa k tomu vyjadrili. Budeme dobrý tím, nepochybujem o tom,“ zhodnotil.

Martin nepotreboval dlho premýšľať. Roky študentské mal celkom úspešne zasunuté do najzadnejších komôrok spomienkového aparátu. Navyše to, o čom hovoril Karol, považoval za riadny virvar.

„Nemôžem do toho ísť,“ hlas sa mu zasekol na polceste.

Chvíľu bolo ticho.

„Čo?“ Karol si zložil šiltovku, prešiel si po vykosenej hlave. Tváril sa prekvapene, akoby s podobnou reakciou nerátal. „Slávny súd, obhajoba by rada poukázala na poľahčujúce okolnosti,“ vychrstol trochu teatrálne. „Je celkom možné, že som to predostrel necelistvo. Sám ešte nemám dôkladnú predstavu o finálnej podobe, lenže to nemá v zárodku nikto, všakže? Je to živý organizmus. Na nás bude, ako to uchopíme. Na tebe by bolo poriadne oživiť spomienky, skontaktovať sa s ľuďmi, s ktorými si vtedy cestoval, a dobré by bolo mať tam aj Rakúšanov, ich pohľad na vec.“

„Nepôjde to. Bohužiaľ. Už je to dávno a skoro nič si už z toho obdobia nepamätám,“ povedal sucho Martin.

„No tak si spomenieš. Nehovor, že si zabudol,“ štuchol doňho Karol. Martin sa ani nepohol. „Čo?“ ešte raz doňho štuchol. „Na dospievanie sa predsa nezabúda!“

Martinovi sa pred očami neočakávane v stotine sekundy mihli všetky známe tváre z dávnych čias. Zrazu sa cítil ešte viac nesvoj. Objavilo sa to znenazdajky. Nepredvídateľne. Nie tá ponuka spolupráce. Ten staronový pocit bezvládia. Anna. V oblasti hrudníka sa ohlásil uzlík, ktorý sa pomaly sťahoval. Šticoval mikroskopické nitky rozprestierajúce sa po celom tele. Ako dôverne to len poznal! Striaslo ho. Vnímal ten záchvev, nepríjemné mykanie v oblasti šije, to protivné pošklbávanie v zátylku. Nie. Veď toto už má dávno za sebou. Opäť tie tváre a potom už len jej.

Spomienky. Neznášal spomienky. Nechcel ich oživovať. Všetko sa to spúšťalo razom, len tak. Voči spomienkam a túžbam býval bezmocný. Pichlo ho v hrudníku, srdce bilo rýchlejšie. Ruky sa zachveli. Veď Karol s tou vecou z minulosti nemá nič spoločné. Uzlík putoval z hrudníka vyššie, až sa dostal do krku. Naberal na veľkosti. Nepoddajný klk. Nárazová bodavá bolesť v prsiach mu pripomenula tú udalosť. Naprázdno preglgol. Ako je možné, že sa ho to ešte aj po toľkých rokoch dotýka?

Všetky tie sedenia na prvom poschodí v miestnosti s výhľadom na parčík boli nanič. Rozľahlé vykachličkované fontány, vysoké tuje, celý ten komplex, ktorý niekoľko rokov pravidelne navštevoval, tam, dvadsať kilometrov od Bratislavy, dva razy do mesiaca. Jedno sedenie, šesťdesiat minút. Tik-tak, veď predsa roky platil, aby sa mu takéto veci nezopakovali. Jeden z najlepších odborníkov na zabúdanie ho predsa i na poslednom sedení presviedčal o jeho pokrokoch.

Anna, Anna, rotujúce dve slabiky.

Anna, Anna, večné nekonečno.

Anna, Anna, vždy znova.

Flashbacková.

Teplý vánok rozfúkol hŕbu servítok, ktoré vzlietli nad hlavy turistov a leteli dole po Michalskej. Čašník v detvianskom kroji ich začal chytať, potom ich už len zbieral zo zeme v reštauračnom areáli. Krátka košeľa opäť odhalila tetovanie. Veľká kerka na chrbte, len na meter vzdialená od Martina, naňho pôsobila inak ako predtým. Teraz, keď ju videl zblízka, zbadal draka požierajúceho vlastný chvost. Cyklická podstata vecí, uroboros. Už sa mu zopár ráz pozrel do očí. Symbol sebazničenia a sebaobnovy.

Martin sa pousmial. Spomienka na Annu ani častým opakovaním nestrácala na sile. A teraz ten prekvapený výraz režiséra, ktorý čakal vysvetlenie jeho zápornej odpovede. Jeho divného správania. Martin sa snažil nadobudnúť akú-takú rovnováhu. Len neprezradiť nepriaznivý duševný stav. Slabosť, ktorá ho oberala o dojem vyrovnaného muža, akým pôsobil.

Spoluprácu na dokumente si vonkoncom nevie predstaviť. V tomto období má veľa práce a bude to len a len horšie, povzdychol. Publikovanie, katedra, konferencie, zahraničné cesty, vymenúval mechanicky, a pritom sa snažil pôsobiť čo najmenej hlúpo – sám neholdoval nápadnej glorifikácii zaneprázdnenosti – navyše, odpil si z prázdnej kávovej šálky, tejto téme sa po profesijnej stránke v podstate nikdy hĺbkovo nevenoval.

Po tvári sa mu rozlievala tenučká vrstva eskamotérskeho výrazu. Opäť zodvihol prázdnu porcelánovú šálku a pokýval odhodlane hlavou. On veru rozhodne nie, ale môže poskytnúť tipy na spoľahlivých kolegov, odborníkov na problematiku, rešpektované autority. Čo sa týka bývalých spolužiakov, to bude ťažké. Až na jednu s nimi neudržuje kontakt, ale nejaké mejlové adresy by ešte mohol mať.

„Ty nie si odborník na túto tému?“ Karol z ruksaka vytiahol noviny a tresol nimi o stôl. „Kto iný častejšie a hlasnejšie hovorí o dvojdomosti, transnacionálnej identite, migrantoch? Mám to brať osobne?“ spýtal sa ešte stále v presvedčení, že z Martinovej strany je to len akási hra. „Je to kvôli tomu, že so mnou nechceš spolupracovať? Alebo sa ti nepáči ten námet?“

„Jednoducho nemám kapacitu venovať sa takej náročnej veci, ako je dokument. Už teraz nestíham. A mama je chorá,“ Martin zacítil kropaje potu stekajúce po chrbte. Spomenul si na mamu, ktorá mu včera volala, že má nádchu. Mohol by sa vrátiť do minulosti, opäť sa ponoriť do otázok, ktoré mu dodnes ostali nezodpovedané – aj kvôli nim tá nevoľnosť, hrča v krku. Odporný horúčkový stav, ktorý sa pravdepodobne dostaví aj večer, ak sa čo i len priblíži k spomienke na tú udalosť. Na ňu. Zahrkal sebazáchranne kaleidoskopom myšlienok a vyslovil clivo, že sa jednoducho necíti byť povolaný, že je to preňho pocta, teda myslí tým hlavne fakt, že s ním Karol čisto teoreticky rátal. Že si to váži a tak. Režisér sa pozeral kyslo, ako keď je človeku nepríjemné počúvať podobné zhluky slabík. Zapálil si ďalšiu cigaretu. V popolníku ešte dohárala jej predchodkyňa.

„Tak takto,“ zdvihol obočie. „Vieš, čo majú podľa mňa spoločné dokumentarista a sociológ okrem toho, že je to často v podstate to isté? Sú predovšetkým slobodní ľudia a hlavné je pre nich chrániť svoju nezávislosť voči akýmkoľvek nátlakom. Nechaj si to prejsť hlavou, aj s ohľadom na povinnosť voči vlasti, rodnej zemi,“ vo vzduchu pohýbal prstami na znak úvodzoviek. „Nemáš sa čoho báť, pokojne by si mohol byť viac angažovaný,“ ironicky zamával novinami, v ktorých bol Martinov stĺpček. Položil denník na stôl a dodal: „Zaoberať sa vlastnou minulosťou, zaostrovať na problémy súčasnosti, to je vec morálky,“ potľapkal Martina po pleci. Ale boli to skôr buchnáty.

„Ďakujem za ponuku, fakt si to vážim,“ zamumlal Martin. Ani nestihol dopovedať a Karol mu skočil do reči dvíhajúc sa od stola.

„Nechaj tak, tieto zbytočné zdvorilosti sú otravnejšie ako voda zo staromestských kohútikov,“ pohľad oprel o prázdny pohár na stole. „Nie, preháňam.“ Snažil sa nezabuchnúť si dvere definitívne. „Prepáč, bol som nastavený na inú reakciu. Hlavne, keď sme sa vtedy o tom dlhé hodiny rozprávali, no proste som myslel, že do toho pôjdeš. A tipy na kolegov netreba,“ sucho zakašlal. Popravil si šiltovku, zhrabol cigaretovú krabičku a zaradil sa do davu cudzincov, ktorí sa šuchtali počúvajúc komentár anglicky hovoriacej sprievodkyne.

Zväčša si odbehli do hlavného mesta z Viedne či Budapešti na pár hodín, podobne ako tí sediaci v červenom vláčiku, za ktorým sa stratil režisérov chrbát.

Martin ostal sám. Do koženej krabičky s vyrazenými čičmianskymi geometrickými ornamentmi vložil tri dvojeurovky.

Ako v cudzom meste. Pred rokmi bolo celkom iné. Dalo sa v ňom tak príjemne stratiť. Výklenky a večerné uličky ponúkali útočisko pre blízkosť.

Pozrel sa naokolo. A potom na mince položené pred sebou. Na rube prvej Diskobolos s nápisom ATHENS 2004 a päť olympijských kruhov. Druhá dvojeurovka znázorňovala podobizeň holandskej kráľovnej Beatrix, v pozadí princ Oranžský. A tretia nemecká s Kolínskou katedrálou. Zavrel puzdro, podal ho čašníkovi, a keďže cítil slabosť v nohách, uvelebil sa ťažkopádne v nepohodlnom kresle.

Rozhovor s Karolom Kamenickým ho prekvapivo vykoľajil napriek svojej krátkosti. K náhlej úzkosti sa pripojilo pomerne prenikavé uvedomenie si akejsi nostalgie futurúmy, smútku z neuskutočneného prísľubu. Ľútosť. Mizla mu šanca byť súčasťou niečoho, vďaka čomu by sa mohol aspoň v spomienkach ešte raz vrátiť na tie miesta. A k nej.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

I.