PETRA NACHTMANOVÁ

KARIBSKÁ LÁSKA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 17. a 15. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálku navrhla a zpracovala © Táňa Kubátová

Redakce a korektura: Táňa Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-21-2 (epub)

ISBN 978-80-88272-22-9 (mobi)

1. Letadlem do neznáma

Jezdím prstem po mapě. Kdo by se nadál, že se mu splní dávný sen? Jako dívka jsem si odvážně představovala, že se jednoho dne ocitnu v karibském ráji, kde se uvelebím na lehátku pod palmami a s osvěžujícím koktejlem v ruce si užiju pohledu na rozpálený písek, vlnící se moře a na další okolní prosluněné krásy.

Ceny pobytových zájezdů v tropických krajinách mě však utvrdily v přesvědčení, že na podobné fantazie sotva někdy ušetřím dost peněz. Intenzivní představy přesto dostaly reálnou podobu.

Odkládám mapu. Za chvíli poletím na ostrov, o kterém vím přibližně tři souvětí z jedné zeměpisné encyklopedie. Jinde ani zmínka.

Ostrov Curaçao leží v Nizozemských Antilách přibližně 65 kilometrů nad Venezuelou. Rozloha činí 444 kilometrů čtverečních. Na délku měří 62 kilometrů, šířka se pohybuje od pěti do čtrnácti kilometrů. Obklopuje ho Karibské moře. V současnosti zde žije okolo sto šedesáti tisíc obyvatel více jak čtyřiceti národností. Teplota se celoročně pohybuje kolem třiceti stupňů Celsia. A pak samozřejmě znám ten slavný modrý likér, který jsem dosud nikdy nepila a vlastně mě ani nenapadlo ho spojovat s ostrovem kdesi v tropech.

V polovině května sedím v letadle do Amsterdamu. Holandsko není mou cílovkou. Pár hodinek si počkám na druhé letadlo mířící na ostrov Curaçao. Delší cesta potrvá devět hodin, ale mám štěstí, že jsem si našla let bez mezipřistání na Arubě nebo na St Martin, to by se pak cesta ještě protáhla přibližně o dvě až tři hodiny. Nevím, jestli bych potom nepotřebovala aspoň týden na zotavenou.

Někdy člověk udělá rychlé rozhodnutí a ani nestačí pořádně přemýšlet o správnosti. Uplynulé měsíce jsme si s Michaelem občas telefonovali, psali dopisy a různá přání či pohledy. Tehdy se mi o nějakém snadném a rychlém chatování na sociální síti nebo emailování ani nezdálo. A telefony stály majlant.

Strávím s ním celý měsíc.

V letadle člověk zabíjí čas přemýšlením. Na mžik mne napadlo, co když tam Michael nepočká? Průšvihy přistanou i u hodně připravených. Nu což, najdu si na pár dní hotel. Ehm, spíše koupím stan a přespím kdesi u moře, protože na hotelové hýčkání mi sotva stačí peníze.

Stát se může všechno. Zlé i dobré. Přesvědčuji sama sebe o prospěšnosti pozitivního myšlení. Však mi to doposud nečinilo problémy. Když začnu myslet na hezké chvilky, přijdou. Určitě!

Nikdy jsem tak daleko neletěla, ale únavná cesta končí. Radostně přistáváme. Přítomní pasažéři nadšeně tleskají pilotovi, který nás dostal zpátky na zem ve zdraví. Jde o dojemný okamžik, ocenit dobře odvedenou práci.

Ještě chvilka letadlového šumu a otevírají se dveře do jednoho z karibských rájů. Odepínáme si pásy. Připojuji se k ostatním, honem beru ruční zavazadlo a prodírám se ven. Rychle! Všichni mají stejný záměr. Avšak fronta postupuje celkem svižně.

Vycházíme rovnou ven po schůdkách. Nevcházíme přímo do žádné haly, ale na sluncem prohřáté území. V mžiku mi pohasíná úsměv.

O takovém vedru se mi ani nesnilo! Takové dosud nezažité vedro vůbec neoceňuji a napadají mě pouze slova o naprostém bláznovství! Během mžiku se mi uzavírají nosní dírky, nabývám dojmu, že se nedokážu pořádně nadechnout. Zdá se mi, že úpravy vzhledu na záchodě byly úplně zbytečné. Make-up se mi vzdaluje, stejně jako pocit vzdušného oblečení. Načechrané vlasy se vracejí do své původní pozice a lepí se mi na obličej.

Ano, není nad první dojem!

Vypadám děsně! Nejspíš mě Michael vrátí domů prvním spojem zpět do Evropy.

Místní pracovníci nám pomocí kuželů označili trasu, kudy přesně jít. Vlastně se líně ploužit. Nějak mi došly síly.

Mířím do budovy, kde projdu celní kontrolou.

Během cesty přemýšlím a pouštím dost lidí napřed. Až těsně u cíle zjišťuji, že se courání vůbec nevyplatilo. Na kontrolním místě se utvořilo několik hrůzně vypadajících front. Na nejkratší nemám nárok, protože ta patří řádným občanům této zemičky. Aspoň že klimatizace funguje na plné obrátky a trochu ochlazuje přehřátou kůži.

A tak čekám, vzdychám, kulím oči a těším se, až popadnu kufry a zmizím v dočasném domově.

Konečně jsem se dostala v turistické části na řadu. Usmívám se. Úsměv vždy zabírá. Korpulentní černoška nasazuje velmi přísný výraz. Hlavně nechci, aby se mě na něco ptala. Po té zdlouhavé cestě jsem určitě zapomněla nejen španělsky a anglicky, ale pravděpodobně i česky! Smůla. Požaduje, abych jí ukázala letenku se zpátečním letem. Rychle vytahuji požadovaný dokument. Chvilku ho zkoumá a pak mi suše oznámí:

„Můžete tu zůstat jen čtrnáct dní!“

„Dva týdny?“ ptám se udiveně. Už nic neříká, jen mi orazítkuje pas a já odcházím. Na co jsem si kupovala letenku na měsíc? No dobře, nedá se nic dělat. Nejprve najdu kufr. U pásů je nával. Rozjedou se až tak za dvacet minut. Kufrů je hodně, ale svůj nevidím. Když už propadám zoufalství a rozhlížím se, kde sídlí reklamace, přijíždí. Hurá! Kus mého domova přistál u mých nohou a já se konečně hnu mimo letištní prostor.

Znovu mne omračuje vedro a nadměrné slunečno. Kdybych neměla brýle proti slunci, oslepnu na místě. Rozhlížím se a hledám Michaela.

„Sakra, asi ještě nedorazil!“ šeptám si a zrak mne nešálí – tam, kde všichni čekají, nestojí!

Ploužím se o kus dál a usedám na okraj vyššího betonového květináče. Jsem unavená, žíznivá a asi se rozbrečím. Zbavuji se aspoň jedné nepříjemnosti a dopíjím zbytek vody z půllitrové lahve. Víc ani kapka. Nejspíš se potáhnu hledat prodejnu s vodou. Vlastně bych celá ráda vklouzla do sprchy a nevylézala minimálně půl hodiny.

Pot mne sužuje po celém těle. Nic nedělám a tělo stejně protestuje. Pravděpodobně velkou roli hraje i únava po dlouhé cestě, ale netypické podnebí favorizuje. Dav čekajících rychle řídne. Plánuji se odšourat o kus dál. Zdvihám hlavu a dostávám pořádnou nálož pozitivní energie.

Úsměv mi rozzářil pobledlý obličej.

Michael mne už vidí. Přesto zběsile mávám, aby mě nepřehlédl. Jakmile je krok ode mne, pouštím kufr, který jsem dosud držela jako klíště, a vrhnu se mu kolem krku. Radostí. Michael netuší, že bych momentálně skočila okolo krku každému, kdo mne bez problémů dopraví na nějaké místo, kde tropické slunce šíleně nespaluje bledé kůže z Evropy.

„Promiň mi menší zdržení kvůli velkému provozu na silnici.“

„Nevadí!“ křičím vesele. Dávám mu polibek na šťastné shledání a rychle mu předávám velký kufr.

Sotva usednu do auta, vysypu ze sebe vyskytlý problém.

„Řekli mi, že tu můžu zůstat jenom dva týdny, ne měsíc. Snad se dá nějak změnit den odletu v KLM.“

„To vyřešíme. Nedělej si s tím starosti. Půjdeme na imigrační pro povolení.“

Vrtá mi to hlavou. Ještě pronesu pár připomínek, ale obávám se zbytečně, když tady nic nečiní potíže a nějak se to později vyřeší.

Na další konverzaci se cítím dost unaveně. Raději pozoruji venkovní svět. Slunečný den doplňuje pestrobarevnost okolních budov. Úžasné! Nikde žádný panelový dům, jen několik vyšších budov. Převažují nízké rodinné domky. Hned si vzpomínám na líčení příběhu Michaelovy sestřenice, která zamířila na nedalekou Floridu. Tam se seznámila s lidmi, kteří slyšeli o Curaçau úplně poprvé. Především je zajímalo, kde bydlí. Mínili tím typ obydlí, zda v chatrči u moře, někde v džungli a tak podobně. Lucilla poctila své nové přátele vtipnou odpovědí, kterou ze začátku nepochopili a věřili jí každé slovo.

„Bydlíme v přírodě a houpeme se ze stromu na strom.“

Možná bych se ocitla ve stejné situaci, kdybych nevěděla, že tu bydlí v normálních domcích. Spíš mě zarazila příroda. Když se řekne Karibik, člověk si představí bujnou vegetaci, hodně palem, samé zeleno, pestré květiny, poletující papoušky. O tom se mi mohlo jen zdát. Dorazila jsem v období nejvyššího sucha, tudíž jsem se dívala akorát na vyprahlou hnědou zem, na několik kaktusů úctyhodné výšky a pár suchých křovisek. Sem tam se tu objevilo menší květinové útočiště u domků, kde nejspíše lidé pravidelně zavlažovali. Také okolí hotelů vypadalo porostlé květinami a jinou bujnou vegetací. Jednoduše nešlo o žádnou velkou přírodní lásku na první pohled. Avšak odmítám předběžné závěry, protože mě daleká cesta unavila, asi nesprávně vnímám venkovní krásy.

Oblečení se na mě lepí a tělo žadoní o pořádné osvěžení. Dala bych království za hodně studenou sprchu!

Než se stačím pořádně rozhlédnout, vjíždíme do hlídané zástavby a ocitáme se před pěkně vypadajícím moderním domkem světle žluté barvy. Nic překvapujícího mě uvnitř nečeká, běžný styl bydlení srovnatelný s evropským. Až na fakt, že se tu nikdy netopí v kotli a vlastně se nepotřebuje ani kohoutek na teplou vodu, což jsem zjistila záhy.

„Dáš si něco k jídlu? Uvařil jsem těstoviny s kuřecím masem a lusky. Taky tady je hotový salát s buráky. Vyber si, cokoliv chceš!“

„Promiň, teď nemám na jídlo ani pomyšlení, ale potřebuju hodně studený vody na pití. A sprchu, jestli nevadí?“

„Jasně,“ pousmál se, donesl mi celou lahev vody a ukázal zadní koupelnu s vanou a sprchovým koutem.

Nejprve se mířím vzpružit do sprchy. Skutečně plní svou osvěžovací funkci naplno, protože z modrého i červeného kohoutku teče jenom studená. Ne úplně ledová, spíše vlažná. Akorát pro rozpálené tělo, které žadoní o svižné ochlazení.

Později se dozvídám, že žádná horká nikdy nepřiteče. Stačí trochu odtočit a získám tu báječně vlažnou, ohřátou jen od venkovního sluníčka. A když zatoužím po osprchování kolem poledne, kdy to venku praží nejvíc, stane se, že to bude i dost horká zábava.

Vodu v lahvích si tu kupují hlavně turisté, protože většina netuší, že jim žádná nemoc ze špatné vody nehrozí. Pije se z kohoutku, odkud přitéká chutná varianta. Zdrojem vody je samotné moře, poté se předělává na pitnou. Pochopitelně to ji dost prodražuje a šetří se, kde se dá. Takže žádné odtáčení té nejstudenější várky kamsi do nikam, ale do kbelíků a ty využít na zalévání zahrady a k jiným užitečnostem.

Převlékla jsem se a sedám si na židli u kuchyňského stolu. Michael zrovna jí, takže si také nandavám přiměřenou porci. Vlastně poprvé koštuji uvařené ploché lusky v nějakém jídle. Vždycky jsem vyzobala hrášek, ale nenapadlo mne nijak využít i „obal“, i když jsem ho několikrát jako malá žvýkala, ale nikdy nespolkla úplně celý. Zklidněný žaludek porcuje bez potíží přijímanou baštu. Pochutnala jsem si. Burákový salát se ale rozhoduji okusit až během zítřka.

Sedíme u stolu a puštěná televize funguje pouze jako zvuková kulisa. Sem tam si něco řekneme. Mluva vázne, protože opět upadám do té podivné únavy. Zívám na celé kolo a stydím se, že se neovládnu. Zase se ve mně rozlévá horko, i když větrák míří přímo na mě.

„Cesta mi dala zabrat. Taková dálka a bonus v podobě nesnesitelného vedra.“

„Zvykneš si.“

„Doufám, ale asi ne hned.“

Napadá mě, že se vzchopím až den před odletem zpátky domů. Nedokážu v tomhle směru zatím přemýšlet ani trochu pozitivněji.

„Chceš si odpočinout? Není problém.“

„Nevadí? Zdřímla bych si tak hodinu, v letadle jsem zabrala na mžik a pak už vůbec. Navíc ten posun času.“

„Spi, jak dlouho chceš.“

Odploužila jsem se do Michaelovy ložnice. Rovnou si mě tam nastěhoval. Říkal, že zatím je klimatizace jenom v tomto pokoji, takže se mi bude dobře spát.

A spalo…

Chvilka se protáhla až do pěti ráno, kdy venku vládla dosud tma. První den v exotice jsem patřičně prolenošila.

Ale už v ten moment jsem usoudila, že v tropickém ráji se dá spokojeně žít, pokud funguje elektrika a díky ní ochlazující klimatizace!

2. Poprvé ostrovankou

Ano, všude samé barvy a viditelná pohoda. Nikdo nikam nespěchá. Ráno Michael vstává do práce a oznamuje mi, že přinese oběd a po něm vyrazíme na výlet. První den v exotice jsem patřičně prolenošila, druhý začíná skoro stejně plouživě. Teplo společně s vysokou vlhkostí vzduchu člověka dočista odrovná, navíc úplně jiný čas než před nedávnem.

Odpoledne vyrážíme ven. Projížďka autem mě má za úkol seznámit s mnoha místy během kratšího času. Taková cestovní rychlovka před podrobnějším prozkoumáním. Skutečně se zajímám a pozoruji doslova vše, co se kolem mihne, stojí, jezdí, mává, mluví či jinak projevuje.

„Zajdeme do banky!“

„Dobře,“ odpovídám spokojeně. Asi potřebuje zařídit něco finančního. Ani ve snu mě nenapadá, že se ocitneme na párty pod širým nebem, kde se scházelo čím dál více lidí. Banka pozvala své klienty na oslavu svých „narozenin“. Každý obdržel kelímek s pitím a kousek tradiční černé buchty ze sušených plodů. A k vylepšení pohodové atmosféry hrála živá hudba. Buchta působila před rozkrojením jako obrovský magnet. Vypadala jako mapa ostrova a svou velikostí zabrala několik velkých stolů. Snědla jsem úplné umělecké dílo.

Po nečekaném občerstvení se vypravujeme na další prohlídku. Projíždíme spíše prázdné ulice s pohádkově malovanými domy, luxusními vilkami i chudými čtvrtěmi. Nechybí ani tradiční domy „kunuku“, anebo historické plantážové domy.

Nakonec parkujeme ve městě Willemstad. Historické centrum vždy láká hodně turistů, kteří se sem dostanou kromě letecké přepravy i na velkých okružních lodích.

Obě části města Punda a Otrobanda spojuje plovoucí most, umožňující lodím vplouvat do laguny. Může jít o velké výletní lodě, ale i rybářské loďky z venezuelské pevniny, které sem dováží různé ovoce, zeleninu, ale i zboží, které si někdo extra poručí. Záleží na domluvě.

Žádné jiné větší či menší město tady nenajdete. Jsou přítomny jen různé čtvrti, kde nechybí jakési nákupní možnosti, ale nečekejte podobu žádného klasického města.

Slunce mě dnes celý den nabíjí energií. Ten nejkrásnější pohled dne si užívám krátce před západem slunce. Zajeli jsme na místo, kde se zalíbilo plameňákům. Postávají zde v mělké vodě, občas přechází z místa na místo, někdy i vzlétnou. Jejich vznešená ladnost a barva peří uhrane každého. A navždy se vám zapíší hluboko do srdce, když je spatříte v zapadajícím sluníčku. Saliňa di Jan Kok na ostrově Curaçao je místem, kde se dříve těžila sůl z moře. Stopy soli nelze přehlédnout, pokud dorazíte v době, kdy zrovna neprší a některé části se stanou neprůchozími.

Další den přichází na řadu povinnost v podobě návštěvy imigračního oddělení, abych získala povolení k pobytu na celou dobu, tedy na měsíc. Smůla, zavřeno. Znovu se sem vydáváme až příští týden. Berou mi pas. Divím se, ale mlčím a neprotestuji. Za dva dny mi ho vrací i s razítkem!

Je sobota. Sedím v kuchyni Michaelovy matky Aidy a jen se divně usmívám. Něco bych i řekla, ale rozumí jen místní řeči papiamento. Vypadá dost staře. S jistotou vím, že se u ní nikdy případná vnoučata nezabydlí bez jiného dospěláckého dohledu. Bydlí společně s dcerou. Michaelova sestra zrovna není doma. No, i kdyby byla, tak se s ní nemám přátelit, protože se s ní prý Michael a ani jeho bratr žijící v Holandsku už dlouho nebaví. Nechce mi prozradit, co jim provedla. Nerada se stále dokola vyptávám na rodinná tajemství, ale zvědavost mne užírá. Hodlám vypáčit rodinné tajemství za každou cenu! Snad se mi to časem podaří…

Michaelova sestra ani bratr dosud nezaložili rodiny. Žijí sami. A jak jsem se dozvěděla později, ostrov je poset lidmi, kteří žijí osamoceně a nehledají možnosti, jak si založit rodinu. Dokonce si nezakládají ani na partnerských vztazích. No, možná sem tam někdo se jim připlete do cesty, ale prostě si ho k sobě hned nenastěhují. Ano, single život se zde stal populární mnohem dřív než v Čechách, kde se už k podobnému řešení také uchyluje stále více žen a mužů.

Aidin dům nevypadá vůbec nově a moderně jako Michaelův. Jde o dost starý kousek, kde žili už od narození. Hlavně tady chybí klimatizace. Podle výzdoby domu poznávám, že Aidu baví ruční práce. Také jsem kdysi hodně šila, vyšívala, pletla a vyráběla různé maličkosti, které většinou člověk ani nepotřebuje. Snahu oceňuji, ale provedení mi přijde trošku nedokonalé. Ale hlavně, že ji to baví!

Sedím na návštěvě a koukám kolem. Neujde mi bohatá výzdoba nejrůznějšími lidovými předměty. Aida je vyrábí sama ze všeho možného. Využívá také zelené plody Calabash tree, česky se tento strom nazývá kujeta, též gira. Vlastně se jedná o dva druhy ovoce. Jeden roste divoce a dosahuje rozměrů grapefruitu. Druhý je mnohem delší. Oba mají společné to, že když je vysuší slunce, ztvrdnou. Po dlouhá staletí se používaly jako základní materiál k výrobě různých misek, lžic, hrníčků, vařeček a jiných výrobků. Vyrábí se z nich i hudební nástroj marca. Dužina ovoce se používá také jako přírodní léčivo na nachlazení a z dužiny se připravuje celkem chutný džus, když se smíchá například s mrkvovou šťávou.

V době mého příjezdu už slaví Aida víc než sedmdesát let, protože Michael je o čtrnáct let starší než já. Michael mě zaskočí zprávou, že měli ještě jednoho bratra, ale ten umřel ve dvaceti letech po nehodě na motorce.

U Aidy odhaluji ještě jednu vášeň. Velice ráda chodí na mše a do kostela. Několika kostelů jsem si už všimla. Nejde o architektonicky propracované stavby, co zná člověk z Čech. Řekla bych, že jsou mnohem jednodušší, ne tak staré. Některá místa pro modlitby dokonce vypadají zvenčí jako obyčejný dům a vnitřek vyplňuje oltář a jiné důležitosti pro danou víru. Michael je sice také pokřtěn, ale návštěvy kostela ho absolutně nezajímají, což mi maximálně vyhovuje.

Nevím, ale začínám se nudit. Oba tady jen tak sedí a povídají si. Jenže za chvíli mi dojde, že jsem středem zákeřného útoku! Komáry přitahuje moje kůže a vybrali si mne za snadný cíl.

„Co děláš?“ ptal se Michael a divně si prohlížel moje ruce plácající na různé strany. Ne, necvičím žádný nový druh sportu. Normální komáří klasika. Jak jeden otravuje, musí následovat zničení usmrcením. A kolem mě obletuje vlezlý komáří nenechavec.

„Snažím se zabít komára.“

„Prosím tě, kvůli jednomu komárovi se tolik nesnaž. Jednoho zabiješ a přiletí tři noví. Akorát ti bude větší teplo.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1. Letadlem do neznáma

2. Poprvé ostrovankou