Sabrina Jeffries

JAK SVÉST OSTÝCHAVOU DÁMU

(ukážka)

2014

Věnování

Věnováno báječným lidem, kteří se podílejí na péči o mého autistického syna, když není ve škole, a díky nimž se mohu věnovat psaní: mému manželu Renému; Mary, Benovi a Wendellovi, našim trpělivým pečovatelům; naší moudré sociální pracovnici Gretě; a nakonec Melisse, mé literární agentce, která nám vždy ochotně vychází vstříc. Všem vám ze srdce děkuji za to, co děláte!

Drahé čtenářky,

nerada bych si stěžovala, ale má trpělivost s Minervou, mou nejstarší neteří, je u konce. Nechce si nechat vymluvit, že bude své gotické romány vydávat pod svým skutečným jménem! Dělá to, jen aby všechny šokovala, a přitom se ani v nejmenším nestará, že tím odrazuje i své nápadníky.

Samozřejmě říká, že na vdavky nemyslí, ale to jsou jen hlouposti. Často vidím, jak potají toužebně sleduje své ženaté bratry. Ačkoli je kapánek paličatá, nepochybně by z ní byla skvělá manželka… a její manžel by se s ní nikdy nenudil.

Ale cožpak dá někomu příležitost, aby se jí dvořil? Kdepak. Místo toho ztrácí čas psaním románů plných krve a intrik. Snad bych měla najít nějakého hanebného špiona, aby ji unesl na své strašidelné sídlo. To by se jí možná i líbilo, ale pro Gabriela a Célii by to vůbec nebyl dobrý příklad.

Naposled si vzala do hlavy, že uspořádá pohovor pro „kandidáty na místo manžela“, a dokonce si kvůli tomu dala inzerát do dámského časopisu! Zjevně mě tím jen zkouší, ale v tom případě ji čeká náramné překvapení. Ve svém odhodlání nepolevím a je mi jedno, kolik nápadníků se vystřídá u našich dveří.

Trochu mne nicméně zneklidňuje, že na její inzerát odpověděl i Giles Masters. Zdá se, že je odhodlaný si ji vzít… a krom toho je ze všech mužů jediný, ke kterému se Minerva nechová s přezíravou lhostejností. Škoda jen, že je to takový flamendr. Ani nespočítám, kolik příšerných historek jsem o něm od svých vnuků vyslechla.

Na druhou stranu, oni nebyli o mnoho lepší, dokud se neoženili. Je možné, že by pan Masters mohl být ze stejného těsta? Kvůli Minervě v to mohu jedině doufat, protože mám pocit, že jí skutečně učaroval. Zajímalo by mne, zda není vlastníkem nějaké tajemné zříceniny. Tím by si ji jistě získal!

Budu celou situaci bedlivě sledovat, tak či tak, ale dohlédnu na to, aby se má vnučka nakonec šťastně provdala. I kdyby to mělo být za flamendra!

S úctou, Hetty

Prolog

Halstead Hall, Ealing, 1806

Listy zimostrázu byly obsypané hmyzem. Maminka se bude zlobit na zahradníka, pomyslela si devítiletá Minerva.

A pak se jí oči zalily slzami. Ne, maminka se nemůže na nikoho zlobit. Leží totiž v kapli uvnitř té strašné rakve. A vedle ní tatínek.

Minerva se krčila za hustým křovím bludiště a silou vůle zadržovala palčivé slzy. Někdo by ji mohl slyšet a ona nesmí dovolit, aby ji tu našli.

Skrz listí k ní pronikl mužský hlas. „Jak mohla zmizet tak rychle?“

To byl Desmond Plumtree, maminčin bratranec.

„Tenhle pohřeb je fraška,“ nechala se slyšet Berta, jeho žena, která zrovna stála velmi blízko Minerviny skrýše. „Ne že bych Prudence vyčítala, že toho proutníka zastřelila. Ale aby zabila i sebe? Teta Hetty by měla být vděčná, že porota uznala Prudence nepříčetnou. Jinak by koruna okamžitě nechala zabavit celý rodinný majetek.“

Minerva se schoulila za živým plotem a modlila se, aby neprošli za roh a nevšimli si jí.

„Sotva mohli rozhodnout jinak,“ opáčil Desmond. „Očividně nebyla při smyslech.“

Minerva si málem překousla jazyk, aby se hlasitě neozvala na protest. Byla to nehoda – hrozná nehoda. Babička jí to říkala.

„Asi proto přivedla teta na obřad i děti,“ hádala sestřenka Berta. „Aby dala lidem najevo, že řečem o své dceři nebude věnovat žádnou pozornost.“

Bratranec Desmond si otráveně odfrkl. „Kdepak, teta Hetty si bůhví proč vzala do hlavy, že by se ti spratkové měli s rodiči rozloučit osobně. Ta zatracená ženská se klidně vysměje celé společnosti, když se jí to hodí, a nezajímá ji, co na to zbytek…“

Hlasy se pomalu vzdálily a Minerva vystřelila zpod keře a běžela opačným směrem. Hned za prvním rohem však vrazila do nějakého gentlemana. Pokusila se kolem něj proklouznout, ale muž ji pevně chytil.

„Tak přestaň, škvrně,“ usadil ji, když se mu vzpírala. „Nechci ti ublížit. Zůstaň stát, povídám!“

Už už se ho chystala kousnout, pak ho ale poznala – byl to Giles Masters, osmnáctiletý přítel jejích bratrů, který přijel na pohřeb se svou rodinou. Bratranec Desmond měl za to, že kvůli skandálu by měl obřad proběhnout jen v nejužším kruhu, babička ale prohlásila, že v takové chvíli děti potřebují přátele.

Minervu napadlo, že Giles nepatří k rodině, a tudíž by ho mohla přesvědčit, aby jí pomohl. „Prosím, pusťte mě!“ žadonila. „A neříkejte nikomu, že jsem tady!“

„Všichni na tebe čekají se začátkem obřadu.“

Sklopila oči, zahanbená vlastní zbabělostí. „Nemůžu tam jít. Četla jsem, co se psalo v novinách…“ Že maminka zastřelila tatínka a pak i sebe. Hlas se jí roztřásl potlačovaným pláčem. „Nesnesla bych vidět maminku s dírou v těle a tatínka bez… bez…“ Obličeje. Při té představě se jí udělalo zle.

„Aha.“ Klekl si k ní. „Ty si myslíš, že budou vypadat přesně tak, jako když je našli.“

Beze slova přikývla.

„Toho se ale bát nemusíš, holčičko,“ chlácholil ji něžně. „Postarali se, aby tvá maminka zase vypadala krásně, a rakev tvého otce je zavřená. Nic strašného neuvidíš, to ti slibuji. Nemusíš mít strach.“

Žmoulala si spodní ret a chvíli přemítala, zda mu může věřit. Starší bratři se ji občas pokusili napálit, aby ji přiměli poslechnout. A babička vždycky říkala, že pan Masters je čertovo kvítko. „Já nevím, pane Mastersi…“

„Gilesi. Jsme přátelé, nebo ne?“

„A… asi ano.“

„Mám pro tebe návrh,“ pokračoval. „Když se mnou půjdeš do kaple, budu tě celou dobu držet za ruku. A když se budeš bát, můžeš mi stisknout dlaň ze všech sil.“

Minerva posbírala odvahu a vzhlédla mu do tváře. Měl vlídné oči barvy pomněnek. Upřímné, jako její babička.

Ztěžka polkla. „Slibuješ, že maminka s tatínkem nebudou vypadat… tak, jak se to psalo v novinách?“

„Přísahám.“ S náležitou vážností se pokřižoval na prsou. „Na mou duši,“ dodal, narovnal se a nabídl jí ruku. „Půjdeš se mnou?“

Ačkoli jí srdce divoce tlouklo, váhavě jeho ruku přijala. A když ji zavedl do kaple, přesvědčila se, že nelhal. Jedna z rakví byla zavřená, a přestože Minerva věděla, že tatínek leží uvnitř, představovala si ho tak, jak si ho pamatovala.

Pomohlo jí, že maminka byla oblečená v krásných šatech a vypadala, jako by jen spala. Ale co ji uklidňovalo zdaleka nejvíc, byl pevný stisk Gilesovy ruky. Držel ji během obřadu a nepustil ji, ani když se jí Desmondův protivný syn Ned začal pošklebovat. Kdykoli dostala strach nebo posmutněla, stiskla Gilesovu dlaň a on jí odpověděl stejně, aby jí dal najevo, že není sama. A díky tomu se všechno zdálo snesitelnější. Pustil ji teprve ve chvíli, kdy rakve zmizely pod hlínou a všichni pomalu odcházeli.

Toho dne se Minerva do Gilese Masterse zamilovala.

Londýn, 1816

Přišly její devatenácté narozeniny a Minerva byla stále zamilovaná. Věděla o Gilesovi všechno. Neoženil se, ani se žádné dívce vážně nedvořil. Stejně jako její bratři žil jen pro zábavu. Na rozdíl od nich měl ovšem povolání – minulý rok složil advokátské zkoušky. A pokud si chtěl zajistit dobrou kariéru, jistě to znamenalo, že se jeho zhýralý život blíží ke konci. A že dříve či později bude hledat nevěstu.

Proč by to nemohla být ona? Krása jí nechyběla – všichni to říkali. Krom toho byla i bystrá, a to by muž jako on nepochybně ocenil. A jistě by se na ni nedíval svrchu kvůli pohoršlivému chování jejích příbuzných tak jako někteří úzkoprsí pánové, s nimiž se od svého uvedení do společnosti setkala. Nemluvě o tom, že se teď potýkal s vlastním skandálem, neboť před čtyřmi měsíci se zabil jeho otec. Alespoň tohle měli společné.

Když se rozhlížela po hostech na své narozeninové oslavě – a nikde Gilese neviděla, ačkoli pozvánku obdržel –, neubránila se pocitu zklamání. Jak mu dokáže, že je víc než jen mladší sestra jeho přátel, když se s ním nikdy ani nesetká?

Po oslavě zamířila do zahrady, aby zahnala splín, a náhodou vyslechla rozhovor svých bratrů.

„Hoši mi řekli, že večírek u Newmarshů začíná v deset,“ hlásil Oliver. „Setkáme se tu pár minut před desátou. Naštěstí je to dost blízko, takže můžeme jít pěšky a služebnictvo nemusí nic vědět. Víte, jací jsou – všechno vyslepičí babičce a ona nám pak vynadá, že jsme na Minerviny narozeniny utekli z domu.“

„Babička si určitě všimne, že někam mizíme v kostýmech,“ odtušil Jarret.

„Proto jeden po druhém zajdeme do zahrady a tam si je předem schováme. Jen si dejte pozor, aby vás nezahlédla Minerva. Nestálo by za to, abychom se jí tím dotkli.“

Už se chystala povědět jim pěkně od plic, co si myslí o tom, že se v den jejích narozenin chtějí vydat na jiný večírek bez ní, když vtom jí svitlo. Jestliže se někam chystají s „hochy“, pak tam bude i Giles! A jelikož se jedná o maškarní ples, může se ho zúčastnit, aniž by ji kdokoli poznal. Dokonce už věděla, co si na sebe oblékne. S mladší sestrou Célií kdysi narazily na hromadu babiččiných šatů starých víc než třicet let – lepší kostým by si nevymyslela.

V devět vklouzla do kůlny se čtrnáctiletou Célií v patách. Sestřička jí totiž slíbila, že jí pomůže, ale jedině pod podmínkou, že jí pak Minerva dopodrobna vylíčí, co na plese viděla. Vybraly pro ni jeden ze staromódních korzetů a ten doplnily nepříliš nápadnou krinolínou. Na to si oblékla bohatě vyšívané šaty ze zlatého saténu, jež si babička nechala ušít na svatbu jejích rodičů.

Za neustálého hihňání schovaly její světle hnědé vlasy pod napudrovanou paruku vyčesanou do bohatých bílých loken. Pak si nasadila masku a na tvář si namalovala pihu. Nakonec si na krk zavěsila babiččinu modrou kamej.

„Vypadám jako Marie Antoinetta?“ zeptala se tlumeným hlasem. Bratři se na zahradě ještě neobjevili, ale nechtěla zbytečně riskovat.

„Vypadáš božsky,“ zašeptala Célie. „A extravagantně.“

Extravagantní bylo Céliino nové oblíbené slovo, Minerva nicméně tušila, že význam, který se za ním teď skrývá, má blíž ke slovu „odvážný“. Výstřih jejích šatů byl totiž takřka nestydatě hluboký.

Na druhou stranu, upoutat Gilesovu pozornost má přece v úmyslu. „Tak už běž,“ pobídla sestru. „Než se tu ukážou.“

Célie si pospíšila ven. Minerva musela vyčkat, až se její bratři na zahradě převléknou a vydají se bludištěm pryč, a teprve potom se mohla pustit za nimi.

Cestou naštěstí narazila na spoustu dalších lidí mířících na stejné místo, a jakmile bratři zmizeli v domě, vmísila se mezi ostatní. Neměla sice pozvánku, ale proniknout dovnitř se ukázalo být hračkou. Nalézt Gilese se jí zdálo obtížnější, jelikož ji nikdo nesměl poznat, a tak podplatila majordoma, aby jí prozradil, jaký kostým má její kořist na sobě.

„Pan Masters tu není, drahá,“ řekl jí sluha s šokující důvěrností. „Odmítl pozvání s vysvětlením, že je ho třeba na venkově u jeho matky.“

Minerva si nebyla jistá, zda se radovat, protože mu jiné povinnosti zabránily dostavit se na její oslavu, nebo smutnit, jelikož přišla o možnost se s ním setkat.

„Hledáte-li ovšem patrona,“ pokračoval majordomus, „měla byste mířit poněkud výše. Pan Masters je druhorozený syn.“

Patrona? Proč by u všech svatých měla hledat patrona?

Teprve tehdy se pozorněji rozhlédla po přítomných. A v mžiku pochopila, že tohle není žádný obyčejný maškarní ples. V porovnání s róbami ostatních žen působil její „extravagantní“ kostým najednou přímo panensky.

Hemžilo se to tu řeckými rouchy a římskými tógami s rozparky na těch nejskandálnějších místech. Zahlédla jednu dojičku s výstřihem, jaký by si žádná skutečná děvečka nosit nedovolila, a ženu oděnou toliko do důmyslně poskládaného peří. Na opačné straně sálu tančil její bratr Jarret s pannou Marianou, jíž jakákoli nevinnost scházela, držel ji blízko u sebe a jednou rukou jí klouzal po zádech až na…

Minerva odvrátila zrak a do tváří jí stoupla barva. Dobrý bože, zanaříkala v duchu. Tohle je ples kurtizán. Slyšela už o podobných večírcích, kde si ženy hledaly patrony a kam si muži přicházeli užít… ženské společnosti. Kdyby si jí tu někdo všiml, byla by to hotová katastrofa!

Než se ale stačila dát na útěk, popadl ji kolem pasu chlapík v převleku za francouzského dvořana a přitáhl si ji k sobě. „Vida, jestlipak to není královna noci!“

Minerva na něj vykulila oči. Neřekl o ní právě, že je nevěstka?

K jejímu znechucení jí přitiskl rty na ucho a olízl ho jazykem. „Nepůjdeme nahoru, zlatíčko, abychom měli trochu soukromí?“

Než mu stihla dupnout na nohu, odtrhl ji od něj další gentleman, který zavrčel: „Zmizni, Lansingu. Já ji viděl první.“ Rytíř v blyštivé zbroji jí položil ruku kolem ramen a oplzle se na ni usmál.

Lansing? Mohl by to být hrabě z Lansingu? Minerva znala jeho ženu – rozkošnou mladinkou dívku, třebaže malinko kyprou. Proboha, prolétlo jí hlavou. Vždyť on chodí do stejného kostela jako babička!

„No tak, Hartleyi, vzdej to,“ odsekl Lansing podrážděně. „Můj kostým se k ní hodí víc.“

Hartley nemohl být nikdo jiný než vážený vikomt Hartley, jehož žena oplývala chladnou krásou, již předčilo pouze její chladné vystupování. Hartley s Lansingem byli nerozluční přátelé. A Minerva je odjakživa pokládala za slušné muže… Až doposud.

Ještě se nevzpamatovala ze svého objevu, když ji Lansing chytl za loket.

„Mohli bychom si s ní užít společně,“ navrhl beze stopy studu. „Už jsem to zkusil.“

Společně! Jako by očekával, že se Minerva nechá bez námitek odvést dvěma opilými náfuky.

Rázně se mu vykroutila. „Omluvte mne, ale mám již dohodnutou schůzku s lordem Stonevillem.“ Oliver je titulem oba převyšoval, a tak doufala, že je zmínka o něm odradí.

Hartley se ale jen zasmál a ukázal prstem do rohu místnosti. „Stoneville je zrovna teď zaneprázdněný, drahoušku.“

Minerva se ohlédla a spatřila svého bratra, jak se pohodlně rozvaluje v křesle a s rozkoší sleduje ženu v převleku Kleopatry, vlnící se před ním ve smyslném tanci. Prokrista, je ještě horší než Jarret… a než tihle dva drzouni.

Minerva usoudila, že je na čase udělit bratrovi lekci – a zároveň se zbavit těch dvou šašků. Založila si ruce v bok a střelila po něm hněvivým pohledem. „Ten mizera mě nakazí svrabem a ještě se opovažuje flirtovat s jinou?“

Víc nebylo třeba. Hartley s Lansingem se okamžitě dali na úprk.

Jakmile si poradila se svými nenechavými obdivovateli, propletla se mezi hosty a zamířila ke dveřím. Na rtech jí pohrával potutelný úsměv. Doufala, že se rozkřikne, jaký „neduh“ Marii Antoinettu sužuje a kdo za to může. Oliverovi to jedině patří za to, že se paktuje s tak strašnými mužskými.

Ostatní hosté nebyli o nic lepší. Jak míjela krále i chudáky, k jejím uším se nesla slova, jaká by panna nikdy neměla vyslechnout, pronášená mužskými hlasy, které do jednoho poznávala. Někteří z nich byli nevybouření holobrádci jako její bratři, rozeznala ovšem i spoustu takových, na něž doma čekaly manželky. Copak jsou všichni muži takoví záletníci, jako byl její tatínek?

Ne, všichni ne. Giles je jiný. Samotná skutečnost, že dal přednost své matce před touhle zhýralostí, dokazovala, že se začíná vzdávat svých mládeneckých rozmarů.

Konečně se protlačila ke dveřím, a když se ocitla v chodbě, na okamžik se zastavila, aby si její oči přivykly na tmu. Nechtěla do nikoho omylem vrazit a dostat se do ještě větších potíží.

Zničehonic se na opačném konci otevřely dveře a objevil se v nich muž se svíčkou v ruce, oblečený jako mnich. S bušícím srdcem vklouzla za nejbližší závěs a jen se modlila, aby si jí nevšiml, až kolem ní bude procházet. Látka, za niž se schovala, nebyla nijak silná, takže ho i přes ni viděla. Doufala ale, že on ji přes světlo svíčky nespatří.

Zarazil se poblíž a naklonil hlavu, jako by poslouchal. Svíce jasně ozářila jeho profil… a odhalila malou pihu za jeho uchem.

Minerva zadusila hlasité vzdychnutí. Ten profil znala dokonale, dávno si ho vryla do paměti do poslední čárky. Tak Giles je přece jen tady. Ale proč se tu tak plíží po chodbách?

Pak si pospíšil do jednoho z pokojů a Minerva náhle pochopila. Určitě tu má dostaveníčko s nevěstkou! K čertu s ním, jak jen může? zlobila se v duchu. Je stejně zkažený jako mí bratři!

Pokud se ovšem nemýlím, pokračovala v úvahách. Majordomus koneckonců prohlásil, že tu Giles není.

Minerva opatrně vykoukla ze svého úkrytu. Jak by mohla odejít, aniž by zjistila, jestli se Giles skutečně schází s běhnami? Nesnesla by, kdyby tomu tak bylo, ale vědět to musí.

Prošla chodbou až ke dveřím, v nichž před okamžikem zmizel, zhluboka se nadechla a tiše se prosmýkla dovnitř. Muž, kterého sledovala, stál zpola otočený zády ke dveřím a plně se soustředil na prohledávání stolu, takže si jejího příchodu ani nevšiml. Minerva bez hnutí sledovala, jak metodicky prohledává zásuvku za zásuvkou. Je-li to Giles, co to proboha dělá?

Rozhodně se mu podobal. Pohyboval se s toutéž nenápadnou elegancí, s toutéž sebekontrolou, a vlasy, které mu vykukovaly zpod kápě, měl stejně vlnité a oříškově hnědé. Vytáhl jakýsi spis, otevřel jej a nastavil ke světlu svíčky. S kletbou si stáhl masku, aby na papíry viděl lépe.

Minerva sebou cukla. Je to Giles! Co tu provádí? A proč?

Když složku prolistoval, zastrčil si ji pod mnišský hábit a pak se rychle otočil. V tu chvíli ji spatřil. Bez mrknutí oka nasadil okouzlující úsměv a nenuceně si zakryl tvář maskou. „Myslím, že jste zabloudila, madam. Večírek probíhá v sále.“

Věděla, že by měla mlčet, ale nesvedla to. „Jestli jsem zabloudila já, tak ty taky, Gilesi Mastersi.“

Přidušeně vzdechl. Během vteřiny stál u ní a nadzvedl jí masku. „Minervo? Co tu sakra…“

„Na to bych se měla ptát já tebe. Co to tu kradeš? Proč jsi tady? Nemáš být na venkově u své matky?“

V očích mu nebezpečně blýsklo. „A taky jsem, nikomu po tom nic není.“ Přelétl ji kritickým pohledem. „Jak jsi vůbec získala pozvánku na večírek pořádaný někým, jako je Newmarsh?“

Když s odpovědí zaváhala, zavrtěl hlavou. „Tys přišla na zapřenou, viď? A jako na potvoru jsi mě musela najít.“

To se jí dotklo. „Nehledala jsem tě,“ lhala. „Slyšela jsem, jak si mí bratři o večírku povídají, a napadlo mě, že by mohla být zábava se sem podívat. Náhodou jsem tě zahlédla a…“

„Tvá zvědavost zvítězila nad rozumem.“ Popadl ji za ramena, jako by s ní chtěl zatřást. „Jak jsi mohla být tak hloupá? Co kdybych byl nějaký bezohledný mizera, který by ti za tu nenechavost vrazil kudlu mezi žebra?“

„A jak si mám být jistá, že takový nejsi?“ odsekla, protože ji rozzlobilo, jak o ní mluví. „Ještě jsi mi nevysvětlil, proč tu kradeš.“

„To není tvoje starost, zvědavko.“

„Tak už přestaň, prokrista. Nejednej se mnou jako s dítětem. Není mi už devět.“

„Nepovídej,“ zamručel, stáhl jí masku zpět do tváře a postrčil ji ke dveřím. „Předal bych tě do milující péče tvých bratrů, ale nikdo nesmí vědět, že jsem tady. A hádám, že ani ty nechceš, aby o tobě někdo věděl. Takže tě odvedu rovnou domů, než se dostaneš do dalšího maléru.“

Vmetla by mu do tváře nějakou sžíravou odpověď, ale mezitím vyšli na chodbu a ocitli se příliš blízko tanečního sálu. Někdo by ji mohl slyšet. Kromě toho jim šlo o totéž – dostat se odsud, aniž by je někdo odhalil. Jakmile ovšem budou venku, pěkně mu to vytmaví. Zvědavka, to určitě! A ani si nevšiml jejích šatů. Copak v ní vždycky bude vidět jen malou dívenku?

Suverénně ji provedl labyrintem pokojů a chodeb, takže pochopila, že tu už někdy byl, možná na nějakém podobném večírku. Anebo dnes nekradl poprvé. Ne, pro jeho jednání musí existovat nějaké jiné vysvětlení.

Nedal jí ale příležitost, aby se na ně zeptala. Jakmile vyšli z domu a ocitli se na ulici, zbavil se masky. „Za koho jsi vlastně převlečená?“

„Za Marii Antoinettu.“

„Panebože. Uvědomuješ si vůbec, co by se stalo, kdyby tě někdo poznal?“ Rázným krokem ji popohnal směrem k babiččině městskému domu. „Měla bys po budoucnosti. Kdyby tě někdo nachytal na Newmarshově večírku, byl by z toho takový skandál, že by tvou pověst už nic nezachránilo. Žádný slušný muž by si tě nevzal…“

„Žádný si mě stejně nevezme,“ odsekla a sundala si masku. „Na skandál v mé rodině se nikdy nezapomnělo a muži, kteří se kolem mě během sezóny točili, jsou buď lovci věna, nebo obyčejní budižkničemové.“

A navíc já chci jedině tebe.

Úkosem na ni pohlédl. „Je-li to pravda, tak by sis neměla tak lehkovážně koledovat o další skandál. Oba víme, jak společnost oplácí těm, kteří se neřídí jejími pravidly. Měla by ses snažit rodinné jméno očistit.“

Od něj bylo takové poučování k zlosti. „Tak jako mí bratři?“ zeptala se trpce. „Tak jako ty?“ Mezitím došli k zahradě za domem Plumtreeových, a tak se rozhodla přitlačit, aby se dozvěděla pravdu. „Proč jsi ukradl ty dokumenty, Gilesi? K čemu je potřebuješ?“

Obrátil se k ní s kamenným výrazem. „To jsi neměla vidět. A doufám, že máš dost rozumu na to, abys o tom pomlčela.“

„A co když ne? Co mi uděláš?“ optala se hlasem plným sarkasmu. „Vrazíš mi nůž mezi žebra?“

„Vtipné.“ Oči se mu v bledém měsíčním světle zamyšleně zaleskly. „Ale povíš-li někomu, že jsem tam byl, prozradíš, žes tam byla taky, a řekl bych, že o to vůbec nestojíš. Obzvlášť když jsi oblečená jako… jako…“

Když se odmlčel a zabloudil pohledem k modré kameji v jejím výstřihu, Minerva v duchu zajásala. Konečně si všiml, že už není malá. „Jako co?“ optala se tichým, svůdným hlasem.

Znovu se jí zahleděl do očí. „Jako běhna,“ odvětil úsečně. „Přece nechceš, aby tě někdo přistihl oblečenou takhle zrovna tady.“

Poběhlice! On si myslí, že vypadá jako poběhlice? „A proč ne? Protože by to mohlo zničit mou pověst? Pochybuji, že by se má situace mohla ještě zhoršit.“

„Máš věno…“

„A kvůli němu se o mě zajímají jen ti největší vypočítavci.“ Hrdě zvedla bradu. „Mimoto jsem si jistá, že bys mou pověst neohrozil z pouhé zlomyslnosti. Vím to. Na to jsi příliš velký gentleman.“

Povytáhl obočí. „A ty bys mě nenechala pověsit za krádež. Vím to. Na to jsi příliš dobrá přítelkyně.“

Jestli si ji tím chtěl získat na svou stranu, tak se mu to dařilo. „Ale mohla bych se o tom zmínit před tvým bratrem, vikomtem,“ pokračovala. „Pochybuji, že by tě za to pochválil.“

Zdálo se, že se Giles zarazil. „A já bych mohl o tvém malém dobrodružství povědět tvým bratrům. Ani jim by se to moc nezamlouvalo, o tom tě ujišťuji.“

„Jen do toho,“ nenechala se zastrašit. „Je mi jedno, co si myslí.“ Založila si ruce na prsou. „Jak vidíš, nemáš jinou možnost než jít s pravdou ven.“

„Mám lepší nápad.“ Přistoupil k ní blíž a ztlumil hlas. „Řekni si, co chceš, Minervo. Jako advokát ještě příliš nevydělávám, ale tvé mlčení si koupit můžu.“

„Nebuď směšný.“ Když se jeho rty zvlnily vychytralým úsměvem, pochopila, že ji řečmi o penězích a uplácení jen provokoval. „Takže mi odmítáš prozradit, co a proč jsi tam dělal.“

Pokrčil rameny. „Nerad se dělím o svá tajemství.“

A bylo mu jasné, že pokud ji o to požádá, ani ona je nevyzradí. K čertu s ním. Ještě se ale nevzdávala. „Tak dobrá. Tady je má cena. Chci od tebe polibek.“

Loupl po ní udiveným pohledem. „Co prosím?“

„Chci polibek,“ zopakovala a jízlivě dodala: „Však víš. Takový, jaké ty a mí bratři ochotně rozdáváte všem šenkýřkám, nevěstkám a tanečnicím, které znáte. Jeden polibek. Výměnou za mlčenlivost.“ Pak už v ní možná přece jen uvidí ženu, jíž může věřit, jíž se může dvořit…, již může milovat.

Přejel její tělo dlouhým lenivým pohledem, který v ní probouzel hřejivé, dosud nepoznané pocity a zrychloval jí tep. „To není moc dobrý nápad.“

„Pročpak ne?“

„Tak za prvé,“ opáčil suše, „tví bratři by mě stáhli z kůže, kdyby se o tom dozvěděli.“

„V tom případě bychom si to měli nechat pro sebe.“ Když se neměl k odpovědi, dodala: „Dnes mám devatenácté narozeniny a právě jsem unikla ze skandálního večírku, na němž se dva muži bavili o tom, že se o mě podělí v posteli.“

Když zachytila zuřivý výraz, který mu přelétl po tváři, chvatně pokračovala: „Dokázala jsem si s jejich odpornými návrhy včas poradit, ale potřebuji prožít něco pěkného, abych zapomněla, že se to vůbec stalo. A tebe žádám, abys mi to poskytl.“

„Proč myslíš, že polibek ode mě by byl pěkný?“ zeptal se ochraptělým šepotem, při němž ji rozkošně zalechtalo v zádech.

Pokusila se o stejně světácký tón, když říkala: „Jestli chceš, abych udržela tvé tajemství, měl by sis dát záležet.“

K jejímu překvapení se zasmál. „Dobře, ty koketo. Zaplatím.“

Sklonil se k ní a vtiskl jí na rty rychlou cudnou hubičku.

Když se narovnal, vrhla na něj zamračený pohled. „Asi jsem se měla vyjádřit jasněji. Když jsem řekla ,pěkný‘, měla jsem na mysli ,uspokojivý‘. Nestojím o polibek, jaký dáváš své babičce.“

Překvapeně na ni pohlédl. Pak mu divoce blýsklo v očích, bez varování vzal její tvář do dlaní a znovu se zmocnil jejích rtů. Tentokrát ji ale políbil s mnohem větší vášní, neodbytně a nespoutaně. Rozevřel jí rty jazykem a znovu a znovu jím pronikal do jejích úst, až se jí točila hlava a kolena se jí podlamovala.

V jediném okamžiku rozmetal její romantické dívčí fantazie a nahradil je divokou doutnající touhou, jakou dosud neznala.

Šokovalo ji to.

Omámilo.

Bez přemýšlení zvedla ruce a objala ho kolem krku. Zamumlal jakousi přidušenou kletbu a pak si ji přitiskl k sobě, aby mohl její ústa prozkoumat důkladněji.

Strniště na jeho bradě ji šimralo na tváři, do nosu jí stoupala vůně kouře a brandy, nezvyklá a kupodivu opojná. Splnilo se jí všechno, o čem kdy snila. A když jí posunul ruce od pasu výš, probudil v ní touhu zažít víc… víc doteků, víc polibků, ale jedině od něj.

Po dlouhé chvíli se od ní odtáhl a přerývaným hlasem se zeptal: „Naplňuje tohle tvou představu pěkného polibku?“

Vzhlédla k němu zasněnýma očima, stále ještě rozechvělá tím, co se mezi nimi právě odehrálo. „Bylo to naprosto dokonalé, Gilesi.“

Překvapeně zamrkal. Pak se mu v tváři mihl poplašený výraz, načež ji od sebe nevybíravě odstrčil. „Takže jsem splnil svou povinnost?“

Jeho slova ji natolik omráčila, že se nezmohla na nic víc než na krátké přikývnutí. Doufala, že se něco stane, že přijde něco, co otupí osten slova povinnost.

„To jsem rád.“

Oněměle sledovala, jak se k ní otočil zády a zamířil pryč. Pak se zarazil a ohlédl, věnoval jí nonšalantní pohled a nedbale prohodil: „Až si příště budeš hrát na nevěstku, měla bys být opatrnější. Někteří muži se nenechají vydírat. Mohla by ses ocitnout na zádech v nějaké temné uličce. A pochybuji, že by se ti líbilo dovést svou roli až do konce.“

Ta hrubá slova ranila její hrdost. Tak on si myslí, že ten polibek byl jen součástí role? Copak necítil vášeň, která mezi nimi vzplanula, rozechvění dvou duší, které se na okamžik setkaly? Copak necítil vůbec nic při polibku, který Minervu navždy proměnil z dívky v ženu?

Zřejmě ne. Vrazil jí nůž do hrudi tak hluboko, že ji zasáhl až do srdce.

Silou vůle se ovládla až do chvíle, než zmizel v mlází bludiště. Jakmile byl z dohledu, rozplakala se.

Té noci Gilese Masterse milovat přestala.

Table of Contents

Jak svést ostýchavou dámu

Věnování

Drahé čtenářky,

Prolog