Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Robin Kermode

Mluvte tak, aby vás druzí poslouchali

7 kroků k sebevědomému a autentickému projevu před publikem

Přeloženo z anglického originálu knihy Robina Kermoda SPEAK SO YOUR AUDIENCE WILL LISTEN, vydaného nakladatelstvím Pendle Publishing, Velká Británie, 2017.

Second Edition

Copyrigh © Robin Kermode 2017

The right of Robin Kermode to be identified as the author of this work has been asserted by him in accordance with the copyright, Designs and Patents Act 1988.

All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 7006. publikaci

Překlad René Souček

Odpovědná redaktorka Mgr. Olga Tesařová

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Formá ePub Štěpán Böhm

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner

Počet stran 208

První české vydání, Praha 2018

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-271-2168-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-2167-0 (pdf)

ISBN 978-80-247-2906-0 (print)

Pro Sian

O AUTOROVI

Robin Kermode patří k předním evropským koučům v oblasti komunikačních dovedností. Spolupracuje s politiky, manažery, firemními týmy, dobročinnými organizacemi a osobnostmi ze světa médií.

Jako herce ho dobře znají televizní diváci i návštěvníci londýnských divadel. Je oblíbeným konferenciérem a úvodním řečníkem, často také namlouvá komentáře k filmům a televizním pořadům.

Je uznávaným mediálním komentátorem a profesionálním spisovatelem. Svým klientům poskytuje poradenství ohledně struktury a obsahu jejich sdělení.

V roce 2009 založil vlastní konzultační a koučinkovou společnost Zone 2.

Robin se narodil v Lancashiru a žije v Londýně.

zone2.co.uk

Robin je vtipný a okouzlující profesionál.

Francois Curiel, předseda Christie's Europe

Zaujme, pobaví a poskytne spoustu praktických rad.

Simon Buirski, společník a jednatel, Lancor

Jeden z nejlepších řečníků, jakého jsem kdy slyšel.

Tracey Morgan, personální ředitel Bank of America

Osobní, soustředěný a pozoruhodně efektivní.

Juliet Wedderburnová, výkonná ředitelka PWM Deutsche Bank London

Robin má dokonalou schopnost velmi rychlé empatie.

Nigel Sullivan, personální ředitel skupiny, Talk Tal plc.

Chcete-li někoho, kdo ovlivní vaše podnikání, tak zavolejte Robinovi.

Rupert Keane, generální ředitel Emap Insight

Robin má skvělou schopnost mluvit s každým jednotlivě, a to i ve větší skupině.

David James, ředitel L&D UK, The Walt Disney Company

Robinovo školení bylo vtipné, osobní a mělo dlouhotrvající efekt.

Pierre Lever, generální ředitel Planet Retail

Robin je váš člověk, pokud stejně jako já věříte, že nejde jen o to, co říkáte, ale i jak to říkáte.

Stephen J. Mills, předseda Schroder Investment Management, Švýcarsko

Pro každého, kdo chce dostat svou komunikaci na vyšší úroveň.

Martyn Dawes, zakladatel Coffee Nation

Praktické rady a nástroje i pro toho nejnervóznějšího ambiciózního moderátora.

Mike Hind, ředitel komunikace CAP

Robin dává mému týmu sebevědomí založené na individuálních stylech jeho členů, a to s překvapivě rychlými výsledky.

Rob Keve, generální ředitel Finback

Už si nepamatuji, kdy jsem se naposledy naučil tolik užitečného tak rychle.

Andy Atkins, výkonný ředitel Friends of the Earth

ÚVOD

Když mi bylo asi dvacet, požádali mě, abych měl proslov na svatbě mého kamaráda. Byl jsem z toho úplně vedle.

Vůbec jsem nechápal, co se to se mnou děje, vždyť jsem herec a jsem zvyklý stát před publikem. Ale došlo mi, že při slavnostním proslovu budu mluvit svými slovy a sám za sebe, ne za nějakou postavu ze hry, která jen přeříkává slova autora. Když se mi to nepovede, tak na špalku bude ležet moje hlava, a proto se mi ten nápad vůbec nelíbil.

Od té doby jsem se začal zajímat, proč má na naše emoce takový vliv, když máme mluvit na veřejnosti.

Většinou jsme uvolnění a sebevědomí, když jsme se svými přáteli nebo rodinou. Těm klidně o něčem vyprávíme nebo dokážeme dát k dobru nějaký vtip. Pokud nás však někdo vytáhne na pódium a požádá, abychom vyprávěli nějaký příběh nebo vtip, cítíme se úplně jinak.

Když máme mluvit před publikem, nasadíme si často ochrannou masku a změní se nám hlas. Proč nedokážeme být sami sebou, když pronášíme nějakou řeč?

Proč se nám jeden den daří propojit se s publikem, ale ten další už ne?

Jak si nejlépe sestavit proslov a jak si připravit poznámky? A jak zvládnout nervozitu?

V této knize se podíváme na všechny aspekty mluvené komunikace, od její struktury až po přednes.

Naučíme se rozpoznat jemnou hranici mezi sebevědomím a arogancí a začneme se zbavovat své ochranné masky. Naučíme se, jak být v dynamickém pohybu, ale přitom působit otevřeně a uvolněně.

Naučíme se mluvit s publikem tak, abychom se s lidmi v něm propojili, a to přirozeně a při každém našem projevu.

V ideálním případě se nám podaří konverzačním stylem předat skutečně silné sdělení. Co ale opravdu nechceme, je předat silné sdělení příliš vehementně, protože pak budeme na lidi působit vychytrale nebo nepřirozeně. Nechceme však předávat ani slabé sdělení příliš nevýrazně, protože to se rychle vytratí jak pára nad hrncem.

Pokud se vám z toho trochu točí hlava, zachovejte klid. Sebevědomým a přirozeným řečníkem se můžete stát pomocí sedmi jednoduchých kroků. Na konci každé kapitoly najdete konkrétní cvičení, s nimiž vše natrénujete.

Tato kniha může změnit způsob, jakým mluvíte se všemi lidmi, a to nejen při práci, ale i v osobním životě. Je to kniha pro každého, kdo chce předat nějaké sdělení, vyprávět příběh nebo mluvit s jinou lidskou bytostí.

Ať už jste generální ředitel, který mluví k akcionářům, manažerka motivující svůj tým, podnikatel, který rozjíždí nový byznys, ředitelka mluvící k žákům, charitativní pracovník, který žádá o příspěvek, nebo rodič pronášející přípitek na svatbě své dcery, tato kniha vám pomůže stát se sebevědomým a přirozeným řečníkem.

A já věřím, že si takovou zkušenost dokážete užít.

V první části se zaměříme na vás, tedy na vaši nervozitu, sebevědomí, propojení s publikem, hlas a řeč těla.

V druhé části se zaměříme na vaši schopnost mluvit, tzn. na všechny aspekty struktury i produkce vašeho mluveného projevu, tón hlasu a přednes.

Část první

Vy

1

NERVOZITA

Před více než dvěma tisíci lety trápila mladého Cicerona obrovská nervozita. Tehdy si napsal: „Vždycky, když začnu mluvit, jsem strašně nervózní. Při každé své řeči mám pocit, že jsem podroben posuzování nejen mých schopností, ale také mého charakteru a cti. Mám obavu, že buď slibuji více, než dokážu splnit, což poukazuje na moji naprostou nezodpovědnost, nebo naopak méně, což naznačuje můj zlý úmysl a lhostejnost.“

Později se tento muž učil u profesorů akademie i divadelních herců a stal se jedním z největších římských řečníků.

Zato třetí americký prezident Thomas Jefferson by měl dnes se svým zvolením velké problémy, protože nebyl člověkem zrozeným pro epochu televize. Měl totiž velmi vysoký hlas a šišlal, a to by v dnešní zkratkovité kultuře nefungovalo. Není divu, že mu bylo mluvení před veřejností z duše protivné. Veřejné proslovy nenáviděl natolik, že i svou Zprávu o stavu Unie posílal jako dopis a odmítal se postavit před Kongres, aby pronesl tuto řeč osobně.

Britský ministerský předseda Benjamin Disraeli byl zdatným mistrem slova, ale jeho první proslovy byly katastrofální. Čtyřikrát neuspěl ve volbách, a to kandidoval za tři různé strany. Nakonec se mu podařilo najít si svůj politický vyjadřovací styl, ale nějakou dobu mu to trvalo.

Mnoho skvělých řečníků mělo na začátku své kariéry velké problémy s mluvením na veřejnosti. Rozhodně se nenarodili se sebevědomím a charizmatem, které si s nimi spojujeme dnes.

Postupně zlepšovali své dovednosti, nebáli se občas zariskovat a pokračovali na cestě k řečnickému mistrovství.

Udělejme tedy pár krůčků na této cestě i my, protože, jak řekl dramatik Neil Simon: „Kdyby se Michelangelo bál rizika, nevymaloval by strop Sixtinské kaple, ale její podlahu.“

Dnes je schopnost dobře mluvit skutečně velmi důležitá. Všichni musíme umět dobře mluvit k lidem, kterým něco prodáváme nebo které chceme motivovat. Někteří z nás tak činí před veřejností na jevišti světa, jiní třeba v zasedacích místnostech firem nebo na rodinných oslavách, ale všichni musíme umět komunikovat. Pojďme se tedy naučit být řečníky, kteří si věří a působí přirozeně.

A já vám slibuji, že to lze a že to není nijak zvlášť obtížné.

Ještě než se vůbec postavíme na pódium, abychom pronesli svou řeč, musí mnozí z nás překonat svou osobní nejistotu a nízké sebevědomí.

Někteří lidé mají pochybnosti o svém zevnějšku. Bojí se, že jsou moc staří, mladí, tlustí nebo hubení. Nelíbí se jim jejich vlasy, nos nebo zuby a mají dojem, že když se postaví před publikum, jsou všechny jejich nedostatky mnohem viditelnější.

John Wilkes, který se velmi zasloužil o svobodu tisku, rozhodně nebyl moc pohledný chlapík, ale mluvil s velkým nadšením. Prohlásil dokonce: „Dokážu kohokoli přemluvit během dvaceti vteřin.“ Jeho obecenstvo ho brzy přestalo posuzovat podle vzhledu a začalo poslouchat jeho slova, protože se vyrovnal s tím, jak vypadá.

Mnozí z nejkrásnějších lidí, s nimiž jsem se setkal, jistě nesplňují klasický ideál krásy. Ale vyzařuje z nich krása skutečná. Tito lidé často mají hluboko ve svých očích jakousi jiskru. A když někoho takového potkáte, zaujme vás především síla jeho ducha.

Je dobré si připomenout i to, že mnozí lidé v publiku také zrovna nemilují svou tvář nebo tělo a neposuzují vás tedy zdaleka tak přísně, jak si myslíte.

Hrál jsem kdysi hlavní roli v jedné hře v Londýně, kde jsem musel být pět minut na konci prvního dějství nahý. Ano, opravdu úplně nahý! Byl jsem pochopitelně hrozně nervózní, že tam mám stát, jak mě Pán Bůh stvořil, a mnoho lidí z publika si určitě v duchu říkalo: „Ještě, že to nemusím dělat já!“ A víte, co se stalo? Po několika vteřinách – přestože jsem tam stál nahý – začali diváci poslouchat, co jsem říkal.

Po této zkušenosti už mě mluvení na veřejnosti přestalo děsit. Nejsem si jistý, zda bych podobně drastickou metodu doporučil i vám, ale když se naučíme dobře strukturovat svůj projev a předneseme ho energicky, jasně a lidsky, tak nás publikum rychle přestane posuzovat a začne poslouchat to, co říkáme.

Ale i když překonáme pochyby o svém zevnějšku a víme, že náš projev má dobrou strukturu, musí se většina z nás postavit největšímu postrachu každého řečníka, kterým je nervozita.

JAK ZVLÁDAT NERVOZITU

Takže tady vás máme, jak stojíte před skupinou lidí. Začínáte se třást, je vám špatně, nemůžete si vzpomenout na jediné slovo, v ústech máte sucho, nemůžete ani polknout a hlasivky přestávají fungovat. Nic moc, co?

Proč se to vše děje?

Když jsme žili v jeskyních a báli se útoků dravé zvěře, naše těla vysílala poplašné zprávy po nervových dráhách do nejstarší části našeho mozku označované jako amygdala. Říká se tomu reakce „útoč, nebo uteč“.

Mozek často nedokáže posoudit závažnost nebezpečí a na strach může reagovat nepřiměřeně. Ať už po nás jde tyranosaurus nebo na nás kouká padesát kolegů z práce, vysílá náš mozek signály po těchto prastarých nervových drahách. Tyto signály (jde o sedm reakcí typu „útoč, nebo uteč“) nám říkají, zda se máme pustit do boje, nebo raději vzít nohy na ramena. Asi se nebudeme chtít prát s lidmi z publika a nebudeme se snažit před nimi ani utéct, ale mozek stejně pořád tyto prastaré signály vysílá. A právě tyto signály mohou za to, že podléháme nervozitě tak, jak to všichni dobře známe.

Podívejme se na těchto sedm reakcí:

1.Jakmile se objeví životu nebezpečné riziko, mozek sníží význam svých vlastních funkcí. Útěk je sám o sobě mnohem důležitější než přemýšlení o útěku. Mozek tedy vyšle do srdce signál pro zvýšení průtoku krve, aby krevní oběh zajistil rychlejší zásobování rukou a nohou kyslíkem a adrenalinem a mohli jsme se lépe prát nebo rychleji utíkat.

Pokud tedy nohy a ruce odčerpávají víc krve, musí jí být někde méně.

A méně je jí v mozku. To se někdy projeví tak, že zapomínáme slova nebo v horším případě dokonce omdlíme!

Lidé, kteří dokázali provést hrdinské činy v nebezpečných situacích, pak často říkají: „Moc si z toho nepamatuju, mám to všechno rozmazané.“

2.Potom je poslána zpráva do plic. Pro boj nebo běh budeme potřebovat víc kyslíku, takže je třeba zvýšit dechovou frekvenci. Při normální řeči však nedokážeme tento dodatečný kyslík spotřebovat, proto můžeme supět a pociťovat závrať.

3.Mozek také vysílá adrenalin do našich očí, abychom dokázali najít únikovou cestu. Často můžeme vidět, jak oči řečníka divoce těkají po místnosti nebo vypadají vyděšeně. Může dojít i k jevu, který známe u dětí, když si říkají: „Když nevidím tyranosaura já, tak tyranosaurus nevidí mě.“ I když je rozumné vyhýbat se očnímu kontaktu s agresivním tyranosaurem, neměli bychom svému podvědomí dovolit, aby nás vyhánělo z dosahu publika.

4.Protože existuje malá naděje, že nás tyranosaurus nevidí, vypne mozek i naše hlasivky, aby nás neprozradily. Takže teď nemůžeme ani mluvit. Podobá se to efektu tichého výkřiku ze snu, kdy křičíte, ale nevydáte při tom ani hlásku.

5.Při běhu se nechceme zalykat vlastními slinami, a mozek proto vypíná také produkci slin. Proto máme často sucho v krku a suché rty.

6.Mozek rovněž vysílá signál, aby tělo stáhlo krev z oblasti žaludku, protože teď není čas trávit potravu. Krev je potřeba napumpovat do svalů, aby podávaly maximální výkon. To může vést k menší nevolnosti, což není dobrá zpráva pro řečníky, kteří se chystají přednést svou řeč po večeři.

7.Stojíte před publikem, tělo je plně v režimu „útoč, nebo uteč“ a mozek vysílá prastaré chemické signály, kterými se snaží přimět tělo k běhu. Vy však máte pronést svou řeč a utéct prostě nemůžete. Jenže svaly jsou plné kyslíku a adrenalinu a nevydrží v klidu už ani vteřinu. Nakonec se „rozběhnou“ samy od sebe.

Jde o fyziologickou reakci, která způsobí třes. Není to proto, že bychom byli slabí nebo vzbuzovali soucit. Jsme jenom lidé, a proto jako lidé (a jako každý živý tvor) reagujeme na pociťovanou hrozbu: pustíme se do boje, nebo utečeme.

Jako řečníci se musíme naučit vyrovnat se s těmito reakcemi. Musíme se naučit využít všechen ten adrenalin jako svou výhodu.

Dale Carnegie říká, že „strach existuje jenom v hlavě“. To zní logicky. Ale když máme strach, tak musíme čelit těmto sedmi tělesným reakcím.

Za chvíli vám doporučím několik cvičení, která vám pomohou tyto reakce zvládat.

Nejdřív se však podívejme na nejobvyklejší strachy, které souvisí s naším proslovem před veřejností.

JAK ZVLÁDAT RŮZNÉ STRACHY

Když si odmyslíme každodenní běžné stresory, obvykle na nás doléhají také tísnivé obavy z nadcházejícího proslovu.

Existují dva druhy strachu:

•vnitřní strachy – jak reagujeme my osobně,

•vnější strachy – jsou způsobené okolnostmi, které jsou mimo naši kontrolu.

Mezi pět nejběžnějších vnitřních strachů patří:

1. Strach, že zapomeneme text

Zapomenutí textu nebo scénáře se samozřejmě obávají mnozí profesionální řečníci, herci a zpěváci. Když však máte nějakou prezentaci, tak vaše publikum stejně neví, co přesně jste chtěli říct. Pokud tedy nějaký text zapomenete nebo se odchýlíte od scénáře, tak si toho zřejmě nikdo ani nevšimne.

2. Strach, že nás budou posuzovat

Často se domníváme, že nás lidé v publiku neúprosně pozorují a posuzují. A my pak trávíme spoustu času v obavách, co si o nás myslí. Každý z nich však má spoustu svých starostí, které se mu honí hlavou. Často se „naladí na váš kanál“ a poslouchá vás, ale vzápětí se zase přeladí na kanál svých každodenních starostí. Obvykle si jen málokdo všimne, že jste na chvíli zčervenali nebo že se vám pár vteřin klepala ruka.

3. Strach z velkého publika

Jednou mi nějaký klient řekl: „Malá skupina je v pohodě, protože vidím lidem do očí. Když ale nerozeznám ani jednotlivé tváře, tak mám pocit, že jsem před popravčí četou.“

Často se svých klientů ptám, od jakého počtu lidí se jim velikost publika zdá být zdrcující. Je to 5 lidí? 10? 20? 50? 100? Nebo 500?

Pro většinu lidí jde o takový počet lidí, kdy už přestávají rozeznávat jednotlivce a publikum se slévá v jeden celek.

Pokud je lidí v publiku méně než toto kritické množství a vidíme jejich oči a tváře, tak dokážeme rozpoznat, zda se jim naše řeč líbí, nebo je tomu naopak. V případě větší skupiny však máme tendenci považovat publikum za jednu velkou masu (jednoho obřího tyranosaura), a proto chceme utéct do jeskyně. Měli bychom si stále uvědomovat, že každé publikum se skládá z jednotlivých lidí.

4. Strach z panikaření

Lidé si často říkají: „Posledně se mi ta řeč moc nepovedla, takže dneska to musí být ještě horší.“ Jenže dnes není včera. Jak řekl Lewis Carol: „Nemůžu se vrátit do včerejška, protože tam jsem byl jiným člověkem.“

Když se vám posledně třeba moc nedařilo, mohlo to mít své zvláštní důvody. Nebylo dost času na přípravu, zklamala technika nebo jste se zrovna necítili moc dobře. Tyto a mnohé další faktory mohly mít zásadní vliv na to, jak publikum vaši řeč vnímalo.

V této knize se budeme snažit předvídat všechny možné problémy tak, aby vám při vašem dalším vystoupení vše plynulo jako po másle.

5. Strach z nervózního vystupování

Někteří lidé se bojí nejen toho, že budou nervózní, ale také toho, že na nich nervozita bude viditelná. „Když lidé uvidí, jak se třesu, tak poznají, že jsem nervózní, a to mě znervózní ještě víc. Je to začarovaný kruh.“ Nebojte se, na konci této kapitoly jsou cvičení, která vám s tímto konkrétním problémem pomohou.

Pak tu máme vnější strachy. Následujících pět patří mezi ty nejběžnější:

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

O AUTOROVI

ÚVOD

Část první Vy

1 NERVOZITA

JAK ZVLÁDAT NERVOZITU

JAK ZVLÁDAT RŮZNÉ STRACHY

2 SEBEVĚDOMÍ

3 PROPOJENÍ

TŘI KOMUNIKAČNÍ ZÓNY

4 HLAS

5 ŘEČ TĚLA

CO BYCHOM MĚLI DĚLAT S RUKAMA

DRUHÁ ČÁST Vaše řeč

6 STRUKTURA

1. PROČ CHCETE SVOU ŘEČ PRONÉST?

2. PROČ BY MĚLA PUBLIKUM ZAJÍMAT?

PĚT KLASICKÝCH ZAHÁJENÍ

DRŽTE SE JEDNODUCHOSTI

POWERPOINT

7 PŘEDNES

JAK PŘEDNÁŠET S POWERPOINTEM

ZDŮRAZNĚNÍ SPRÁVNÉHO KLÍČOVÉHO SLOVA

CO SI VZÍT NA SEBE

DOTAZY PUBLIKA