Apokalyptický deník

Vladimír

Neuwirth

Apokalyptický

deník

Triáda

© Vladimír Neuwirth – dědicové, 1998, 2018

Epilogue © Karel Skalický, 1998, 2018

Editorial notes © Robert Krumphanzl, 2018

ISBN 978-80-7474-229-3

ISBN (PDF) 978-80-7474-242-2

ISBN (ePub) 978-80-7474-243-9

ISBN (mobi) 978-80-7474-244-6

1. 1. 1969

Klade se otázka, zda se zbožnost dneška a zítřka odliší od zbožnosti minulých časů. Zbožnost je do určité míry určována změnami, ke kterým dochází v životě lidstva. Co se v posledních generacích událo nebo co se změnilo, nejlépe člověk pozná, srovná-li život vesnice před sto padesáti léty s životem vesnice dnešní. Život vesnice v minulosti nám ve svém díle zpodobuje Božena Němcová. Jednotlivé vesnice tvoří uzavřené celky. Existuje tu určitý kontakt s vesnicemi nejbližšími a s blízkým městem. Ze vzdálenějšího světa se však do uzavřeného kruhu vesnice dostane velmi málo informací. Ratibořické údolí má několik takových nositelů informací. Patří k nim myslivec Beyer, bába kořenářka, Žid Mojžíš… Každý rok se objevuje na zámku paní kněžna se svou suitou. Zámecký svět je však do určité míry světem do sebe uzavřeným. Tuto uzavřenost podporuje i odlišnost jazyka, který vládne na zámku. Proto počet informací ze světa, který se dostává do ratibořického údolí, a jejich vliv na toto údolí není příliš významný. Událostí jsou vzdálenější výpravy z tohoto uzavřeného světa. Takovými pravidelnými výpravami jsou poutě. O nich se praví v Babičce:

„Tak se povídalo sem tam, vypravování nebylo konce, Svatoňovská pouť byla obyvatelům malého údolíčka byť i ne vzácnou událostí, neboť se rok co rok opakovala, ale vždy tak znamenitou, že bylo co mluvit o ní celých čtrnácte dní. Jestli se někdo ze sousedství do Vambeřic vypravil, mluvilo se o tom čtvrt roku před a čtvrt roku potom, a o poutnici mariicelské vypravovali si lidé od leta do leta“

(Kapitola X.).

V tomto uzavřeném světě znal člověk důvěrně lidi i přírodu. Lidé se tu navzájem neoslovují „pane“ a „paní“, nýbrž „strýčku“ a „tetičko“, „pantáto“ a „panímámo“, „kmotře“ a „kmotro“. Paměť jednotlivce je živou kronikou, v níž jsou zaznamenány životy a osudy jednotlivých lidí, generací a rodů. Dnešní člověk nezná přírodu tolik z důvěrného styku s ní. Mnohem více informací se mu dostává přes filtr knih, novin, rozhlasu a televize. Člověk z doby Boženy Němcové znal přírodu ze stálého kontaktu s ní, z vlastního pozorování. Žernovští poutníci se ptají pastýřů, jaké bude počasí. Babička na otázku Barunčinu, jak to mohou vědět, odpovídá, že pozorují chování brouků a ptáků… a z toho dovedou určit, jaké bude počasí. Člověk měl důvěrný vztah k tomu, co zasadil a pěstoval, k stromům, včelám, zvířatům. V Babičce najdeme řadu příkladů takového důvěrného vztahu.

Není proto divu, že člověk, který je vytržen z tohoto uzavřeného důvěrného prostředí, je často vyveden z rovnováhy, onemocní „domácí nemocí“. Otec Karly ze stejnojmenné povídky Boženy Němcové na tuto nemoc umírá. Jednu svou povídku nazvala Božena Němcová přímo Domácí nemoc. V stálém vnitřním kontaktu s domovem vidí Božena Němcová podmínku zdraví své duše.

V úvodu do Babičky praví:

„Není více dobré stařenky! Dávno již odpočívá v chladné zemi!

Mně ale neumřela! – Obraz její odtisknut v duši mé s veškerou svojí barvitostí, a dokud zdráva zůstane, dotud bude žít v ní.“

Jak je patrno z knihy, nejde tu jen o osobu babičky, nýbrž o celý řád života ratibořického údolí.

V důvěrném vztahu člověka k lidem se odráží jeho vztah k Bohu jako Otci. K nejkrásnějším stránkám v díle Boženy Němcové a v české próze vůbec patří úryvek z Pohorské vesnice o Bohu – starostlivém Otci, bdícím nad veškerým stvořením, a úryvek o babiččiných myšlenkách na zemřelého manžela Jiřího a na nebe. Důvěrný vztah k Bohu se promítá do života liturgií a paraliturgií církevního roku.

„Kdo je vidí, ty miliony slzí, jež v takovýchto obydlích se prolévají? Kdo si jich všímá, těch slzí, jež co žhavé jiskry na prsa matky Země padají, až útroby její v plamen se rozněcují? On, jehož vůlí v jednom okamžení tisícero tvorů umírá, tisícero k životu povstává, jehož zákonem se řídí kolotání milionů světů, jehož oko zároveň vidí na špice nebetyčných hor i na červíčka u jeho paty po zemi se plazícího, na vrchole hájů palmových i na trávnatou step, na slzu v oku ubohého otroka i na perlu ukrytou v skořápce na dně mořském, na zlatý stolec i na lože dělníkovo; on, jenž sčítá prach semena bylinového i písek v moři, jenž stejně bdí nad snem dítěte u prsu matčina jakož nad vrahem na galeji přikovaným; jehož dopuštěním se stává, že bouře tisícileté stromy podvrací a slabý štípek jen ohýbá, staleté budovy díla umění lidského v okamžení vnivec obrací, a chaloupku slimáka nepokazí; on, jemuž nic malé, nic velké, jehož mocnost a divotvornost se zobrazuje v jediné kapce vody jako v celém ohromném moři; on, jenž drží osud králův i žebrákův ve své ruce, jemuž dítětem sluje paria opovržený i kníže vznešený, obyvatel ledných hor i požehnané Arabie, divoch i vzdělanec; on, jenž pokřtil všecky svoje děti jedním jmenem, jmenem ,člověk‘, jím vespolek se zvát a za svaté je mít káže; on, jenž rozumí každé vroucí modlitbě, která vychází ze srdce člověka: on jediný, otec náš, tvůrce všehomíru, jenž od věkův byl, jest a na věky bude, Bůh veliký, mocný, – Bůh milosti, setře slzu s lící utýraného člověka“

(Pohorská vesnice, VI. kapitola).

„[…] babička dívá se na louku, která vede ke mlýnu. Tam od hospody přes potok vběhla na louku postava ženská, zahalená v bílou plachetku. Tiše stojí, naslouchá jako srna, když ze zákrytu lesního vyběhne na širou pláň, by se popásala. Nic neslyší než táhlé zvuky slavíka, temné hrkotání mlýnu a ševelení vln pod temnými olšemi. Otočí bílý šat okolo pravé ruky a trhá ní kvítí, kvítí devatero, každé jiné. Majíc kytici hotovu, shýbne se ještě, umyje se čerstvou rosou, a neohlížejíc se vlevo ani vpravo, spěchá nazpět k hospodě. ,Kristla je to! Bude dělat svatojánský věneček; myslila jsem si, že má toho hocha ráda,‘ povídala si babička, nespouštějíc s děvčete oči. Již ji neviděla, a ještě stála v zamyšlení! Duše její kochala se v vzpomínkách! Viděla před sebou louku, viděla pohorskou vesničku, nad sebou zářící měsíc a hvězdy – byl to ten samý měsíc i hvězdy, věčně krásný, nestárnoucí –, ale ona byla tenkráte mladá, svěží holčina, když v svatojánské noci na osudný věneček devatero kvítí trhala. Jako by to bylo právě bylo, tak cítila babička strach, který měla, aby jí nikdo v cestu nepřišel a kouzlo nepřekazil. Vidí se v komůrce své, vidí na lůžku ty květované podušky, pod něž uvitý věneček klade. Vzpomíná, jak vroucně se modlila, aby jí dal Pán bůh sen, v němž by se jí zjevil ten, jehož si duše její byla oblíbila. Důvěra, kterou na osudný věneček kladla, nezklamala ji; viděla ve snu muže vysokého vzrůstu, jasného, upřímného vzhledu – toho, jemuž rovného pro ni ve světě nebylo. Usmívá se babička té dětinské chtivosti, s jakou před slunce východem do zahrady pospíchala k jabloni, by nazpátek přes jabloň věneček přehodila a ještě se dověděla, zdali Jiřího svého brzy aneb dlouho neuvidí. Pamatuje se, jak ji vycházející slunce plačící dostihlo v zahradě, plačící proto, že věneček daleko přes jabloň přelítl, a tudy nebyla čáka, že se s Jiřím brzy shledá. – V zamyšlení stojí babička dlouhou chvíli, mimovolně ruce sepne, mírný její, důvěrný zrak obrátí se vzhůru k zářícím hvězdám a z úst vyplyne tichá otázka: ,Kdy se asi, Jiří, shledáme?‘ – Tu převěje větřík lehounce bledou tvář stařenky, jako by ji líbal duch zvěčnělého. Stařenka se zachvěje, udělá kříž a dvě slze padnou na sepjaté ruce. Po chvíli vejde tiše do stavení“

(Babička, IX. kapitola).

Život člověka české vesnice před sto padesáti léty charakterizuje prostorová uzavřenost, důvěrnost vztahu k přírodě, lidem a Bohu a je určován rytmem života přírodního a liturgií. Život tehdejšího města se nelišil ve svém řádu podstatně od života vesnice.

Moderní vesnici charakterizuje v prvé řadě rozbití oné prostorové uzavřenosti. Lidé většinou nepracují ve vesnici, v níž bydlí. Dojíždějí za zaměstnáním do blízkých měst. Čtou denně noviny, poslouchají rozhlas, dívají se na televizi. Cesta do vzdálených krajů je samozřejmostí; není provázena „domácí nemocí“. Už děti jezdí do prázdninových táborů, často stovky kilometrů vzdálených. Turistika zachvátila i vrstvy venkovského obyvatelstva. Uzavřený prostor vesnice se propojil mnoha kanály s celým světem. Život člověka je ovlivňován vztahy k nejvzdálenějším zemím. Vztahy člověka se zmnohonásobily. Každý jednotlivec je se svým životem zapojen do dějin světa mnohem intensivněji než dříve. Proud světových událostí ovlivňuje dnes život a myšlení člověka mnohem více než příroda. Přírody ubývá na zemském povrchu a člověk ztrácí onen dřívější intimní vztah k ní. Umělá skutečnost moderního města se rozšiřuje i na venkov a způsobuje v jistém smyslu jeho zánik. Rozbitím uzavřeného prostoru se znásobily kvantitativně lidské vztahy a vyprchala z nich původní důvěrnost. Proud lidských dějin se stává pro člověka nepřehledným. Zkomplikovaný svět přestal být pro něho zrcadlem osvětlujícím tajemství otcovské péče Boží. Odcizení charakterizuje vzájemné vztahy mezi lidmi a vztah člověka k Bohu.

Všechno toto dění nepřestalo být nadále bohozjevným. Kde však k němu nalézti klíč? Najdeme jej v Apokalypse, v tomto pátém evangeliu, evangeliu Ježíše Krista zmrtvýchvstalého. Jsme zde svědky dění celosvětového, kosmického. Do tohoto dějství kosmického je třeba promítat světové dění, kterého jsme svědky. Světové dění se nám osvětlí Apokalypsou a Apokalypsu budeme lépe chápat skrze komentář světového dění. Evangelia nám osvětlují božská tajemství obrazy vzatými z venkovského života. Apokalypsa nám osvětluje božská tajemství obrazem dvou měst. Před našima očima defilují politici, velkoobchodníci, řemeslníci, pěvecké sbory, směsice národů a kmenů, která charakterizovala a charakterizuje život velkých měst. Vidíme hradby, brány, ulice a náměstí. Na počátku vývoje byla příroda a venkov, na konci je město. Na počátku Nového zákona jsou evangelia; a Nový zákon zakončuje Apokalypsa. Na počátku byl svět formovaný podle modelu domova, a na konci? Na konci je svět odcizený. A přece na samém konci má být svět domovizovaný. Nebeský Jeruzalém není městem lidí odcizených, nýbrž městem, v němž Bůh, nebeský Otec, je všechno ve všem. Alfa je obsažena v Omeze. Alfa je onen živý klíček, bez něhož by nevyrostla Omega. A tak si dnešek a zítřek musí podávat ruku se včerejškem. Svět evangelií se dovršuje v Apokalypse; důvěrnost světa evangelií neztrácí v Apokalypse a v nebeském Jeruzalému své místo.

Větším soustředěním na Ježíše Krista apokalyptického se musí lišit zbožnost našeho času od zbožnosti včerejška.

19. 4. 1969

Meditace Zjevení sv. Jana. Žádný obraz Písem nepromlouvá ke mně už tak dlouho a s takovou silou jako obraz Krista z úvodního vidění Apokalypsy. Toť Kristus, který je. Láska člověkova se neuspokojí krásnými vzpomínkami, nýbrž přítomností. Nezajímá mne tolik Kristus, který byl, jako Kristus, který je. Kde je Kristus?

Vztah zmrtvýchvstalého Krista k prostoru. Je tajemným způsobem všude; zasahuje všude. Jen tenká stěna mne od něj odděluje. Stěna mého nevidění.

Všechno, co je, je bohozjevné. Bohozjevnou je hrůza, bázeň a třesení, které mnou proniká a které je doprovodným jevem veškerého dnešního dění. Bázeň a třesení proniká do mých kostí. Za vším, co se dnes děje a co je provázeno bázní a třesením, je skryt ten, který se zjevuje na počátku Apokalypsy. Hrůza, která mnou proniká, zjevuje mi toho, před kterým padl Jan jako mrtvý k zemi.

Hle, zjevuje se ten, který má klíče od království mrtvých. Z úst každého jiného by tato slova zněla jako lež.

Kristus historický začal svou činnost výzvou k obrácení. Kristus apokalyptický začíná ve Zjevení výzvou k druhému obrácení. Sedm listů maloasijským obcím, toť soud stále znějící. Toť ono slovo pronikající až do morku kostí, až k rozdělení duše a ducha. Toť soud ustavičně znějící v hlubinách naší duše.

Skrze temnoty tohoto světa, skrze veškeré otřásající dění zahlíží duše „postavu podobnou Synu člověka […] Hlavu a vlasy měla ta postava jasné jako sněhobílá vlna, oči jako ohnivý plamen, nohy jako z mosazi vyžíhané v peci a hlas jako hukot množství vod“ (Zj 1,13–15). To, co vchází do duše skrze hrůzu, bolest nebo lásku, hluboce se do ní vtiskuje.

20. 4. 1969

Některé události, obrazy a zkušenosti našeho života jsou dveřmi do tajemství Apokalypsy. Bombardovaná, hořící a zničená Opava z roku 1945 mi poodkrývá obraz zničeného Babylona: Vyšli jsme za tmy do zahrady a viděli velikou zář. Hořelo město se svými domy a chrámy. „[…] a záře, která z něho vycházela, osvětlila zemi“ (Zj 18,1). „V jediné hodině přišel tvůj soud!“ (Zj 18,10). „[…] v hrůze z jeho trápení budou státi vpovzdáli […]“ (Zj 18,15).

Sny mívám zřídka. Na „rekreaci“ jsem měl několik snů, v nichž jsem viděl Opavu. Nebyl to však historický pohled na město z roku 1960 a několik. Procházel jsem ulicemi města a věděl jsem, na kterém náměstí nebo v které ulici se nacházím; vedle domů, které tam dnes stojí, jsem viděl stavby, které tam nestojí a které neznám z žádných obrazů. Nebyl to pohled na město, byla to vidina města. Vidina města podobná vidině Prahy, jak ji popisuje Zeyer v Janu Marii Plojharovi, nebo vidině města Trevíru podané Johannesem Kirschwengem v Putování věrných. Celá staletí byla přítomna v patetickém obraze náměstí a ulic.

V Janově vidění Babylona jsou přítomna všechna města světa; je v něm zkoncentrována celá jejich historie.

Co překvapuje čtenáře Apokalypsy, toť jistý lyrismus v pasáži o pádu Babylona: „Nikdo už v tobě nezaslechne hlas kytary […] Klepání mlýna už v tobě nezazní […] Písně o ženichovi a nevěstě už nikdo v tobě neuslyší“ (Zj 18,22 n). Nejhroznější pasáži v Písmě je pasáž nazvaná Výsměšná píseň na Bábel. Je v ní vykreslen příchod tyrana do podsvětí. Viz Izaiáš 14. kapitola. Když čtu v Apokalypse o pádu Babylona, čekal bych podobný text. Prozatím není mi jasný důvod onoho lyrismu.

22. 4. 1969

Dnes jsem měl asi po třech letech opět podivný sen. Viděl jsem na obloze hořící trosky obrovské stálice či trosky celé hvězdné soustavy. Pohybovaly se odleva doprava za ustavičného mihotání plamenného proužku kolem každé částice. Pohybovaly se na první pohled pomalu, jako když v dálce letí letadlo. Když jsem však ve snu uvážil, v jakých nesmírných dálavách letí trosky této soustavy, uvědomil jsem si, jaká to musí být obrovská rychlost. Byl jsem v nějakém domě a snažil jsem se dostat zcela nahoru, abych tento úkaz lépe viděl. Prošel jsem rychle místností v mansardě a přede mnou se otevřel pohled na temnou hlubinu vesmíru s letícími troskami. Byla ve mně touha zvědět, co to všechno znamená. Proniklo mnou poznání smyslu vyjadřující se ve třech slovech: Hněv živého Boha. Když jsem ráno přemýšlel o snu, přišel mi na mysl pohybující se vroucí kotel, který se zjevil Jeremiášovi na počátku jeho prorocké dráhy. Vroucí kotel představoval blížící se pohromy.

15. 5. 1969. Předvečer sv. Jana Nepomuckého.

V čem se projevuje dotek Boha živého? Skrze dění každé vteřiny, každé minuty se mne dotýká živý Bůh. Každá vteřina mého života je utvářena vůlí Boha živého. Skrze dění každé vteřiny Bůh formuje mou duši. Skrze hořkost a úzkost, jež naplňují vteřiny mého dne, Bůh dotváří mou duši. Ony jsou součástí tajemství kříže, na němž mám svou účast. Jestliže je každé nadpřirozené poznání ovocem na stromě kříže, pak skrze současnou hořkost a úzkost Bůh připravuje mou duši k hlubšímu poznání Apokalypsy.

Přijetím dění každé vteřiny je třeba se kořit Bohu. Dokonalost křesťanova se projevuje v naprostém souhlase s tímto děním. Je třeba si navyknout viset na kříži vteřin.

Úvodní vidění postavy podobné Synu člověka se v mé mysli spojovalo vždy s děsem a třesením. Málo jsem dosud myslel na to, že i ono vychází z lásky a má rozvinout lásku v duši. Existuje tedy určitá spojitost mezi tímto zjevením a Velepísní. Aby duše milovala Ženicha Velepísně, musí být připravena otřesením Apokalypsy. A když byla jím připravena, může patřit na jeho tvář, jež byla „jako slunce, když svítí v plné své síle“ (Zj 1,16), a může být uchvacována jeho krásou. Bez onoho třesení a bez tohoto uchvácení zůstane naše srdce vlažným.

16. 5. 1969. Ve svátek sv. Jana Nepomuckého.

Každá vteřina je vchodem do tajemství Boha živého. Tento vchod má podobu Kříže. Skrze vteřinu se vchází do věčnosti. Každá vteřina je jako ony dveře, o nichž mluví sv. Jan: „Potom jsem měl vidění: dveře do nebe byly dokořán […]“ (Zj 4,1). Buď naše mysl a vůle směřují každou vteřinu do skutečnosti středové, kterou je živý Bůh, nebo bloudí a naříkají – podle slova sv. Augustina z komentáře k Evangeliu sv. Jana: non invenit portum, sed planctum – nenajde přístav, nýbrž pláč.

Je třeba mít milosrdenství sám se sebou.

Co je přítomnost středová? Přítomnost středová je jiný název pro všudypřítomnost.

17. 5. 1969. Sv. Brunona.

Den co den čtu a nechám vyznívat ve svém srdci texty Apokalypsy, a nejsem jimi přesycen. Den co den se naplňuje má duše úžasem.

Neznám knihy, která by byla tak patetická jako Apokalypsa. Obraz střídá obraz, úžas střídá úžas. Jak se to mohlo stát, že slovo kazatelů působí nudu? „A když jsem ten zjev uviděl, padl jsem mu k nohám jako mrtvý“ (Zj 1,17). „A když jsem se na ni díval, zmocnil se mne silný úžas“ (Zj 17,6). „Obyvatelé na zemi, jejichž jméno není zapsáno od počátku světa v knize života, budou zachváceni úžasem […]“ (Zj 17,8). „V hrůze nad jeho trestáním budou státi vpovzdáli a říkat: Běda, běda, ty velké město, Babylone, ty mocné město! V jediné hodině přišel tvůj soud!“ (Zj 18,10). „I velkokupci tohoto světa budou pro něj plakat a truchlit […]“ (Zj 18,11). Záchvaty a výkřiky hrůzy se střídají s výkřiky radosti: „Radujte se nad tím, nebesa, všichni Boží svatí, apoštolové a proroci […]“ (Zj 18,20). „Potom zase mi dolehlo k sluchu, že přečetný zástup volá – a podobalo se to hukotu velkých vod a mocnému dunění hromů –: ,Aleluja! Pán, náš Bůh všemohoucí, se úplně ujal vlády. Radujme se, jásejme […]‘“ (Zj 19,6 n). Jsou tu texty a věty, které působí jako šlehnutí hrůzy: „[…] a bude trápen ohněm a sírou […] Dým z ohně, který je mučí, vystupuje na věčné věky. A nemají klidu ve dne v noci […]“ (Zj 14,10 n). „Moře totiž vydalo mrtvé, kteří byli v něm, i Smrt a Podsvětí vydaly svoje mrtvé. A každý byl souzen podle toho, co udělal. Pak Smrt a Podsvětí byly vhozeny do ohnivého močálu. To je druhá smrt: ohnivý močál“ (Zj 20,13 n). Vidění nebeského Jeruzaléma působí jako nesmírné vydechnutí. On, který je nazýván beata pacis visio, musí být viděn na pozadí superabundantiae hrůzy. Superabundantia (přenesmírná hojnost) – toť slovo, které charakterizuje dějství a vidění Apokalypsy. Superabundantia hrůzy, superabundantia života a odpočinku. Superabundantia je opakem nudy.

Protiklad pekla a nebe. Peklo – beztvarost močálu; nebe – úžasná architektura. Peklo – propast a močál; nebe – město, že oči přecházejí. Temnota pekelné propasti – světlo nebeského Jeruzaléma. „[…] bludné hvězdy, pro které je na věky připravena nejhlubší tma“ (Ju 13). „A toto město nemá zapotřebí ani slunečního, ani měsíčního světla, protože je ozařuje Boží velebnost. Jeho zdroj světla je Beránek“ (Zj 21,23). „A noc žádná už nebude, ani nebude třeba nějakého světla lampy nebo světla slunečního: Pán Bůh je bude ozařovat. A budou vládnout na věčné věky“ (Zj 22,5). Nebe – být uvnitř. Peklo – zůstat venku. „Vejdi v radost Pána svého“ (Mt 25,23). „Uvrzte ho do temnosti vnější“ (Mt 22,13). „Venku zůstanou psi, čaroději, smilníci, vrazi, modláři a každý, kdo jedná proti pravdě a má v tom zálibu“ (Zj 22,15). „Blaze těm, kdo si vypírají roucho, aby měli nárok na strom života a mohli vejíti bránou do města“ (Zj 22,14).

Svět a nebe – Babylon a Jeruzalém – město, jež zahyne, a město, jež potrvá na věky věkův – město, jež se zdá, a město pevně založené, nevěstka a nevěsta. Janovo vidění světa: „A spatřil jsem ženu, jak sedí na rudé šelmě, plné jmen, která znamenají rouhání, se sedmi hlavami a deseti rohy. Ta žena byla oblečena do nachu a šarlatu, vyšperkována zlatem, drahým kamením a perlami. V ruce držela zlatý pohár, plný ohavností a nečistého smilství. A na čele měla napsáno obrazné jméno: ,Velký Babylon‘, jako matka nevěstek a ohavností na zemi. I viděl jsem, že tato žena je zpitá krví věřících a krví Ježíšových vyznavačů, a když jsem se na ni díval, zmocnil se mne silný úžas“ (Zj 17,3–6). Jan žasne nad viděním světa. „Pak jsem uviděl svaté město, nový Jeruzalém, jak sestupuje od Boha s nebe připravený jako nevěsta, která se vyzdobila pro svého ženicha“ (Zj 21,2).

Než spatřil Jan ženu s nápisem na čele „Velký Babylon“, praví: „Pak mne ve vytržení ducha přenesl na poušť“ (Zj 17,3). Než spatřil nebeský Jeruzalém jako nevěstu, praví Jan: „Tu přišel jeden z těch sedmi andělů […] a promluvil ke mně: ,Pojď, ukáži ti nevěstu, Beránkovu manželku!‘ I přenesl mě v duchu na velikou vysokou horu a ukázal mi svaté město Jeruzalém, jak sestupuje s nebe od Boha a září Boží velebností“ (Zj 21,9–11). Nevěstku velkého Babylona viděl Jan přenesen na poušť; nevěstu nebeského Jeruzaléma viděl přenesen na velikou, vysokou horu.

Babylon – klamné vidění míru; Jeruzalém – blažené vidění míru. Zde se vysvětluje lyrismus popisu pádu Babylona: „Nikdo už v tobě nezaslechne hlas kytary, neozve se už více zpívání, pískání na píšťalu nebo zvuk trubky! Žádný mistr v jakémkoli řemesle se už nikdy v tobě neukáže! Klepání mlýna už v tobě nezazní! Světlo lampy už nikdy v tobě nezazáří! Písně o ženichovi a nevěstě už nikdo v tobě neuslyší“ (Zj 18,22 n). Babylon – klamné vidění míru domova. Pravý domov je jinde.

Do tajemství Apokalypsy člověk vniká skrze milost, intelekt a obrazivost. Předně je třeba světla Ducha svatého. Je třeba onoho poznání, o němž mluví prorok Joel, jehož slova opakoval Petr o prvních Letnicích: „V posledních dnech, praví Bůh, štědře dám svého Ducha všem. Pak budou vaši synové a vaše dcery prorokovat, vaši mladíci budou mít vidění a vaši starci dostanou ve snu zjevení. I svým služebníkům a služebnicím dám štědře svého Ducha v těch dnech, a budou prorokovat. A způsobím, že se ukážou divy nahoře na nebi a zázraky dole na zemi: krev a oheň a sloupy dýmu. Slunce se obrátí v temnotu a měsíc v krev, dříve než přijde veliký a slavný den Páně. A každý, kdo tehdy ho bude vzývat jako Pána, bude zachráněn“ (Sk 2,17–21; Jl 3,1–5). Za druhé je třeba práce intelektu. Je třeba studia teologie, biblistiky, pomocných biblických věd atd. Tímto způsobem člověk navazuje na nit tradice, vstupuje do jejích cest. Znalost tradice chrání člověka před fantazírováním a omyly a uvádí ho na cestu správných řešení. Za třetí je třeba rozvíjet obraznost. Obrazy Apokalypsy musí zakořenit v představivosti a mysli člověkově. Musí v nich zakořenit a rozvíjet se i s průvodními city – s jejich hrůzou, úžasem, radostí, smutkem. Z většiny komentářů k Apokalypse je patrné, že jejich autoři na tuto stránku zapomínali. Bossuet mluví na jednom místě o lidech rozumu a obraznosti. Sám patří k lidem rozumu. Na jeho komentáři k Apokalypse (a jiných jeho dílech) je patrná milost Ducha svatého a intelektuální práce (ono „bos suetus aratro“). Obrazivost však zůstává v pozadí. Není u něho úměrně rozvinuta. – Někteří autoři komentující Apokalypsu a postrádající obraznosti počínají si jako luštitelé křížovek. Za určité obrazy dosazují jednoduché, někdy až prostičké výklady, jako se dosazují písmena a slova do okének křížovky. Tak si počíná někdy i Navrátil.

Nejde jen o to, aby pracovaly v nás milost, intelekt a obrazivost, nýbrž jde o to, aby milost, intelekt a obrazivost pracovaly současně. Spolupráce těchto tří je možná plně jen u člověka, který Apokalypsou žije, který na ní postavil svůj duchovní život.

Je třeba rovněž pochopit, jakého typu je obraznost a metaforika hebrejská. Pro toto pochopení je významná Šaldova stať ze 4. ročníku jeho Zápisníku: Genius řecký a genius hebrejský (s. 259–267). Je to jedna z nejlepších Šaldových statí vůbec. Představuje výšiny, k nimž se Šaldův duch dopjal. Této studii vděčím za mnohé, pokud jde o vniknutí do tajemství Písem.

Veškeré poznání božských tajemství je ovocem na stromě kříže. Janovo poznání na ostrově Patmu předcházelo mučení u Latinské brány v Římě, vypovězení a práce v měděných dolech na Patmu. „Dostal jsem se pro hlásání Božího slova a pro svědectví o Ježíšovi do vyhnanství na ostrov, který se jmenuje Patmos. A jednou v den Páně jsem upadl do vytržení […]“ (Zj 1,9 n).

„Jeden je váš učitel, Kristus.“ Tato věta Ježíšova je pravdivá nejen ve smyslu historickém, ale i ve smyslu mystickém. Ježíš Kristus, sedící po pravici moci Boží, Ježíš Kristus apokalyptický, dýchá na nás svého Ducha, který nám připomíná všechno, čemu učil, a který nás uvádí do veškeré pravdy. Apokalypsa je zjevením Ježíše Krista; je evangeliem Ježíše Krista zmrtvýchvstalého, jak praví Bossuet. Apokalypsou se nám zjevuje nejen působení Ježíše Krista zmrtvýchvstalého v životě Janově, ale i v životě každého z nás.

19. 5. 1969

V listě Římanům píše sv. Pavel o onom nesmírném stromu hříchu – hamartia –, který vyrostl a vyrůstá v lidstvu. V Apokalypse vidíme květy tohoto stromu hříchu, a nejen květy, ale celá květenství a plody. Vidíme zde zlo ve svých kořenech a projevech utříděno. Drak, nevěstka, šelmy, falešný prorok… jsou představiteli pekla, nezkrocené politické moci, falešných učení…

20. 5. 1969

Vcházíme jeden do druhého zvnějšku, skrze oči a uši. Jen Bůh může vcházet do duše zevnitř. On je naším středem a my se do něho propadáme. Smrt znamená vejití dovnitř. Tělo nám v tom brání.

Zjevení a dějství Apokalypsy má svou gradaci. Napřed se zjevuje Ježíš sám. – Postupuje se od známého či částečně známého k neznámému, od Církve viditelné k neviditelné: Po zjevení Ježíše Krista apokalyptického následují dopisy sedmi církevním obcím; vidění vnitřního stavu sedmi obcí církve viditelné následuje vidění církve vítězné, nebe. Napřed do něj Jan patří pouze skrze dveře: „Potom jsem měl (nové) vidění: dveře do nebeské svatyně byly dokořán […]“ (Zj 4,1). Teprve až vystoupil nahoru a upadl do vytržení, začíná se mu zjevovat tajemství nebe v stále větší šíři. Beránek láme pečetě, vycházejí apokalyptičtí jezdci. Vidění související s lámáním pečetí jsou napřed stručná. Jsou popsána v několika málo větách. Dějství související s pátou pečetí je maličko delší. Při zlomení pečeti šesté se děj rozroste do šíře. A ještě do větší šíře se děj rozroste při zlomení pečeti sedmé. Podobná gradace dějů následuje i při troubení andělů. Čtvero troubení následuje stručné vylíčení; od troubení pátého se opět děje rozrůstají do šíře.

Při vylití šesté misky se zjevuje zlo v trojjediné jednotě – peklo, nezkrocená politická moc a falešná doktrina. Je to ona „Trójca szatańska“, řečeno slovem Mickiewiczovým: „Pak jsem spatřil, jak z tlamy draka, z tlamy šelmy a z úst onoho falešného proroka vycházejí tři nečistí duchové podobní žábám. Jsou to ďábli, kteří dělají zázraky. Vycházejí ke králům na celém světě, aby je shromáždili k válce na ten velký den všemohoucího Boha!“ (Zj 16,13 n).

Gradace: V průběhu dějin se všechno kazí zčásti. Na konci dějin dojde ke zkáze úplné. Při prvním troubení například čteme, že byla sežehnuta třetina země, třetina stromů a všechna zeleň (Zj 8,7). Při druhém zatroubení se mluví o zahynutí třetiny živočichů a třetiny lidí. Při třetím zatroubení zhořkla třetina vod (Zj 8,11). Při čtvrtém byla zasažena třetina slunce, třetina měsíce a třetina hvězd… (Zj 8,12). Při vylívání misek v kapitole 15. a 16. se už o třetinách nemluví. Trápení a zkáza se stávají obecnými. Při sedmé misce se praví: „Nastaly blesky a praskavé hřmění a začalo prudké zemětřesení, jakého nebylo, co jsou lidé na světě; tak veliké a prudké bylo to zemětřesení. Tu se ono velké město roztrhlo na tři části a pohanská města se zřítila. Tak Bůh vzpomněl na velký Babylon a dal mu pít z vína své přísně trestající spravedlnosti. A všecky ostrovy zmizely a po horách nebylo stopy“ (Zj 16,18–20). Květ zla vyroste do své plné velikosti a zvrácené nádhery. Při pohledu na ženu sedící na rudé šelmě, v celé její moci, nádheře a ohavnosti se samotného Jana zmocnil silný úžas: „A spatřil jsem ženu, jak sedí na rudé šelmě, plné jmen, která znamenají rouhání, se sedmi hlavami a deseti rohy. Ta žena byla oblečena do nachu a šarlatu, vyšperkována zlatem, drahým kamením a perlami. V ruce držela zlatý pohár, plný ohavností a svého nečistého smilství. A na čele měla napsáno obrazné jméno: ,Velký Babylon‘, jakožto matka nevěstek a ohavností na zemi. I viděl jsem, že ta žena je zpitá krví věřících a krví Ježíšových vyznavačů. A když jsem se na ni díval, zmocnil se mě silný úžas“ (Zj 17,3–6). Je to dokonalý portrét zla. Do malby by jej šlo přepsat na způsob Arcimboldův nebo surrealistů, aby z ní šla vpravdě hrůza. V tomto portrétu je vyjádřena lidskými silami nezlomitelná despocie zla, jeho zvrácená nádhera, jež přitahuje, opojující moc, nesmírná krutost, ničivá láska (zjevuje se v podobě nádherné ženy; z této nádhery a ničivé lásky má něco paní Dragopulos ze Zeyerova románu Jan Maria Plojhar). Aby na tento portrét zla mohl Jan patřit, musel být ve vytržení ducha přenesen na poušť. Je to portrét nesmírně živý. Vtiskuje se svou nádherou a hrůzou do člověkovy duše.

V evangeliích je předpovězen pád Jeruzaléma, v Apokalypse pád starověkého Říma.

Hrůza z drtivé moci zla je v hudbě, pokud znám, nejdokonaleji vyjádřena v osvětimském zpěvu El mole rachamim.

21. 5. 1969

„Pak mi ukázal křišťálově jasný proud živé vody. Vycházela zpod trůnu Božího a Beránkova. Uprostřed mezi náměstím a řekou roste všude strom života, a nese plody dvanáctkrát (za rok), měsíc co měsíc přináší svoje ovoce. Listí z toho stromu slouží národům jako léčivo“ (Zj 22,1 n).

Rozdíl mezi českým národem ve středověku a dnes.

29. 5. 1969

V Apokalypse není obsaženo všechno. Pro důkladnější osvětlení některých vět a míst je třeba na ně „štěpit“ jiné knihy Písma svatého. Mluví-li Kristus o sobě v Apokalypse, že je Alfa, je třeba na toto místo „štěpit“ Genesi nebo knihy mudroslovné, jež nám rozvinou obsah této věty. V kapitole 21, ve 2. verši čteme: „Bylo vystrojeno jako nevěsta, která se vyzdobila pro svého ženicha.“ Obsah této věty nám rozvine Velepíseň. Zj 21,7: „[…] Já budu jeho Bůh a on bude můj syn.“ Všechny řeči Páně v evangeliích o Bohu jako starostlivém Otci nám rozvinou obsah této věty Apokalypsy. Tak se nám Apokalypsa obklopí hroznem ostatních knih Písma svatého a sama bude jejich středem.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Apokalyptický deník