Charlotta

Žena T. G. M.

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Lenka Slívová

Charlotta: Žena T. G. M. – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Lenka Slívová, 2018

Doslov © Josef Císařovský, 2018

ISBN 978-80-204-5023-4 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-5234-4 (ePDF)

ISBN 978-80-204-5233-7 (ePUB)

ISBN 978-80-204-5235-1 (Mobi)

Charlotta

Žena T. G. M.

Lenka Slívová

Charlotta

Žena T. G. M.

Lenka Slívová

MLADÁ FRONTA

I. Americké dětství a mládí

Narození Charlie

Lidé, kteří mě milují, mi říkají Charlie.

Brooklyn, 1850

Po kamenité ulici protínané jedoucími fiakry a lemované výstavními obchody kráčí rázným krokem mladý muž. Rudolph Garrigue dnes odešel z práce dřív, dostal totiž od poslíčka zprávu, že se mu narodilo třetí dítě. Třeba to bude konečně chlapec. Když se tu novinu dozvěděl, dodělal jen to nejnutnější, zamkl kancelář v knihkupectví, které si otevřel v arkádách hotelu Astor House,1 a vyšel na rušnou newyorskou ulici. Čekala ho cesta přívozem přes East River z města New Yorku do Brooklynu – domů za jeho ženou.

Po cestě si v hlavě probíral myšlenky z dnešních jednání. Prodej německých knih není v Americe tak výnosný, jak očekával. Přitom tady v roce 1846 jako nejnadějnější obchodní zástupce německé firmy F. A. Brockhaus provedl rozsáhlý průzkum trhu,2 kdy navštívil Boston, Filadelfii, Washington a New York, a později na lipském veletrhu přednesl příznivou zprávu o velkých příležitostech, jaké se v Novém světě pro knižní trh nabízejí. Jenomže skutečnost byla jiná. Překvapilo ho, jak rychle zde lidé opouštějí svou mateřštinu, jako kdyby to bylo nějaké stigma. Podle údajů, které získal od dobrého známého z imigračního úřadu, za posledních patnáct let přesídlilo do Ameriky přes milion Němců, ale většina z nich byli chudí dělníci a farmáři, kteří neměli po večerech čas ani sílu knihy číst, natož aby si vyhradili peníze na jejich koupi.3 Německá kultura tady upadala. Tohle on ve své rodině nikdy nepřipustí.

Převozní loď mezitím doplula do přístavu a Garrigue si mávnutím ruky objednal drožku do Court Street. Byl stále zcela zabrán do svých úvah. Nemůže přece zklamat svého zaměstnavatele, pana Heinricha Brockhause, který mu věřil a vyslal ho do Ameriky, aby zde dobyl knižní trh. Možná by měl důvěřovat svému instinktu a pokusit se jít na to jinak. Nebude knihy jen přeprodávat, ale zkusí publikovat i vlastní tisky, mohl by třeba vydat nějakou výpravnou encyklopedii. Jen kdyby se všude nerozmáhaly veřejné knihovny. Ty by mohly jeho úsilí dokonale zhatit. Bude muset vymyslet něco, jak na ně vyzrát.

Na chvíli se z drožky zadíval směrem do ulice. Viděl množství žebráků a silně nalíčenou irskou ženu prodávající noviny, která byla známá tím, že své zákazníky okrádala. Přece jen si před těmi třemi lety, kdy se sem přestěhoval, myslel, že v téhle čtvrti bude bezpečněji. Teď tu bylo tolik zlodějů, že si na ulici nemohl být jistý ani statný muž, a od přístavních doků se už nedalo ani ve zdraví vyjet vozem. V nedalekém irském slumu na Five Points propukly nedávno rozsáhlé nepokoje, výtržníci v noci zapálili celé řady domů zámožných obyvatel a pak ještě mařili práci hasičských sborů. Nejhorší bylo, že se ti buřiči začali shromažďovat v přístavu, kde ožebračovali cestující z lodí. Ztracené kufry a drobné potyčky tu byly na denním pořádku. Buřiči měli zřejmě v plánu obsadit a uzavřít celý přístav, aby tudy do města nevnikli další darmožrouti, kteří by v budoucnu zabrali jejich pozice. Garrigue si v duchu umínil, že proti tomu musí sám zasáhnout. Napadlo ho také, že by měl svou manželku, dvě malé dcerky, Emilii a Augustu, a to novorozeně přesunout někam do většího bezpečí a blíž k vlastní práci.

Není to tak dávno, co se sem sám z Evropy přistěhoval, aby v Americe začal nový život. Psal se rok 1847, v Evropě to začínalo vřít, nespokojenost chudých vrstev s feudálním útlakem dosáhla vrcholu, ve vzduchu byla cítit revoluce. Jemu se právě tehdy konečně podařilo přesvědčit nadřízené, že jeho plán prodávat německé knihy Američanům musí přinést úspěch. Vydal se na cestu naplněný sebevědomím, a jen co připlul do Ameriky, pustil se do práce s razancí sobě vlastní. Přivezl si kapitál, díky kterému si v červnu otevřel první obchod, a už na podzim, 15. září 1847, se stihl i oženit s Charlotte Lydií Whitingovou, dcerou z vlivné chicagské rodiny, kterou si vyhlédl už při první cestě do USA a zasnoubil se s ní. Práce bylo tolik, že neměl čas cítit se jako cizinec. V Novém světě se rychle zabydlel, bez potíží se přizpůsobil všem novotám. Tento dar zdědil po svých předcích, francouzských hugenotech, zvyklých na velké přesuny a stále nové životní výzvy. Rudolph Garrigue dostal do vínku jejich nezávislého ducha, a když přišla nabídka na studia a práci v Německu a později i vyhlídka na Ameriku, nebál se chopit příležitosti. Vždycky ale toužil mít trvalý domov a v něm ženu a děti, které respektují pána rodiny.

Drožka ho dovezla až na konec křižovatky Caroll a Smith Street, kde poručil zastavit. Zaplatil drožkáři a zamířil k obchodu, kde koupil čerstvé květiny pro ženu. Zbytek cesty k domu na Court Street došel pěšky. Už se na nový přírůstek v rodině těšil.

Americký domov

V Americe se všechno denně mění, nic není stabilní.

Rudolph Garrigue

V krbu brooklynského bytu praskalo dřevo a celý byt byl příjemně vytopen. Nahoře v matčině pokoji se nad novorozenětem skláněla babička Cecilie a ve vedlejším pokoji spaly pod dohledem služky dvě malé sestřičky. Charlotte Garrigue, Charlie, jak jí začali říkat hned po narození, přišla na svět 20. listopadu 1850 a dostala jméno po své matce. Charlotte Lydia Whitingová Garriguová se tak stala za krátké období tří let potřetí matkou, což bylo v souladu s tradicí jejích puritánských předků, kteří měli podobně odvážného ducha jako francouzští hugenoti, ale mnohem užší vztah k tradici.

Puritáni, reformovaní anglikánští protestanti žádající očistu církve a větší svobodu, se poté, co neuspěli doma v Anglii, vydali za oceán, kde chtěli na náboženském základě založit dokonalou společnost. První loď, Mayflower se sto dvěma poutníky na palubě, vyplula 6. září 1620 z anglického přístavu Plymouth a po strastiplné plavbě plné bouří a nemocí zakotvila v polovině listopadu v americkém přístavu Cape Cod. Už v průběhu plavby zemřelo na rozličné nemoci a vyčerpáním pět pasažérů, a dokonce se tu narodilo jedno dítě. Když se konečně vylodili na pobřeží Nového světa, první rok v nové zemi přežila jen asi polovina z nich. Mezi nimi byl předek Lydie, John Alden.

Lydiini příbuzní byli lidé velmi zbožní, kteří se přesto nevyhýbali žádným materiálním výdobytkům ani spojení se světem obchodu. V důsledku minulého útlaku pod britskou korunou chovali přirozený odpor k aristokracii a byli nakloněni novým, moderním formám vlády, v osobním životě ale zůstávali v zajetí pevných náboženských tradic. Hlavní autoritou rodiny byl muž, žena se měla k manželovi jakožto zástupci Boha na zemi chovat s co největší poslušností a pokorou. Manželství bylo naplněno, když bylo láskyplné a plodné, což se stalo Lydiiným krédem. Dbala o to, aby její muž, když přijde po práci domů, našel vše v perfektním stavu a mohl se těšit z toho, že jejich domov je bezpečným útočištěm, kde si může odpočinout a kde ho čekají vzorně vychované děti. Lydia svého muže ničím neobtěžovala. Byla jeho andělem, a pokud to Rudolph dovolil, i jeho duchovní rádkyní.

Tři měsíce po svém narození byla Charlie v rodném domě pokřtěna unitářským pastorem Frederickem A. Farleym. Vybrala ho babička, protože se jí tento oblíbený netradiční kazatel, který ctil svobodu myšlení víc než dogma, velmi zamlouval. Matka a babička dbaly na to, aby děti vyrůstaly v duchovním společenství a svůj život založily na pevné víře v Boha a jeho řád. Životní styl ve městě byl přece jenom stále chaotičtější a anonymnější, a to bylo potřeba něčím vyvážit.

Rudolph Garrigue takovou potřebu náboženského života nikdy neměl. Svým dětem nikdy žádnou příslušnost k církvi nevnucoval a nechával věcem volný průběh. Od Lydie si tu a tam dal v něčem poradit, ale raději spoléhal sám na sebe. Veškerou jeho energii pohlcovaly starosti o obchod, a přestože si to nechtěl připustit, stále víc přemýšlel o tom, jak zaopatřit svou rozrůstající se rodinu. Prodej knih nezaručoval žádný stabilní a už vůbec ne nadstandardní příjem a Garrigue měl stále méně času věnovat se sobě a svým osobním potřebám. Často říkal, že se v Americe všechno každým dnem a každou hodinou mění a že největším uměním je udržet krok s vývojem věcí. Zaskočilo ho, že téměř vše, co se o podnikání naučil v Evropě, ve Státech neplatilo. Zoufale mu tady chyběla stabilita, na jakou byl zvyklý z domova. V Americe v mnohém panoval chaos a bezbřehá svoboda, na nějaké obchodní tradice a dlouhodobé vztahy se zákazníky tady mohl zapomenout. Zdálo se, že ve hře je i nekalá konkurence a škodolibá závist. Nebylo vzácností, když obchodní soupeři ve snaze někoho se zbavit nebo se pomstít použili praktiky běžné na Divokém západě – nechali podnik konkurenta jednoduše lehnout popelem.

Ničivé plameny pustošily jeden obchod za druhým a v roce 1852 málem do základů vyhořel i podnik Rudolpha Garrigua. Protože neměl firmu pojištěnou a požár způsobil značné ztráty,4 nezbylo než začít rychle jednat o náhradě škod, a hlavně přijít s novou strategií. Napadlo ho, že spojí síly s jiným knihkupcem a pokusí se zachránit svou společnost pomocí obchodního partnerství. Už na Vánoce 1852 měl i vyhlédnutého ideálního společníka. Vzpomněl si na staršího kamaráda z mládí, s nímž byl kdysi na stáži ve firmě Herold und Wahlstab v severoněmeckém Lünebergu. Friedrich W. Christern, který před časem přijel na Garriguovo pozvání do Ameriky a ve Filadelfii si založil vlastní knihkupectví, byl podobného obchodního smýšlení i nátury. Spojení se nakonec ukázalo jako přínosné pro obě strany – Garrigue měl známosti, Christern peníze. Obnovili „řádné německé knižní centrum“ na Barclay Street 4 v hotelu Astor a své přátelství zpečetili tím, že se Christern oženil s Garriguovou starší sestrou Emilií.

Jejich společným úsilím se nakonec Garriguův obchod dostal z nejhoršího a noví společníci byli brzy schopni doplnit sklady o novou vybranou literaturu a začali tisknout katalogy, aby se čtenáři v jejich rozsáhlé nabídce vyznali. Dokonce se pustili i do vydávání vlastních knih. Zdálo se, že všechno je na dobré cestě, ale jen do roku 1854, kdy jejich obchod s knihami opět někdo v noci podpálil, takže do rána zbyly z celého podniku jen ohořelé police a skříně. Tentokrát shořel i pracně připravovaný rukopis Brockhausovy Ilustrované encyklopedie a nově koupené stroje. Ale co bylo nejhorší, majitelé opět neměli uzavřenou platnou pojistku. To už bylo moc i na Rudolpha Garrigua. Když spatřil tu spoušť, na místě se rozhodl s podnikáním v této oblasti jednou provždy skončit. Oba společníci opustili „německé knižní centrum“ v hotelu Astor a v následujícím roce se jejich cesty nadobro rozešly. Christern zůstal v oboru a otevřel si pobočku jinde, Garrigue byl odhodlán zkusit štěstí v nějaké jiné oblasti.

Jen díky své cílevědomosti a schopnosti navazovat ve městě důležité kontakty nemusel Garrigue vystavovat svou rodinu nejistotě dlouho a čekání na novou příležitost se zbytečně neprotahovalo. Na doporučení vlivného J. J. Astora přišla nabídka od Německé společnosti města New York, aby se Garrigue stal jejím prezidentem, a on funkci s chutí přijal. Protože nebyl v té době příliš movitý, rada mu slíbila vyplácet rentu, což nebylo u takových funkcí obvyklé. Přes tento post se pak dostal k práci pro imigrační úřad, což bylo přesně to, co si vždycky přál dělat. Konečně byl přímo u zdroje potíží a mohl napravovat, co ho nejvíc trápilo. Byl přesvědčen, že jako příslušník místní elity má povinnost být ochráncem morálky, a čerpal pocit naplnění z toho, že v Brooklynu může ovlivnit dění ve městě. Stal se komisařem pro migraci na imigračním úřadě v Castle Garden,5 což byla první stanice, která měla odbavovat cestující z lodí, jakási předchůdkyně dnešní Ellis Island. Jedním z ušlechtilých záměrů bylo nové přistěhovalce chránit před divokými podmínkami, které panovaly v přístavu. Před jejím vznikem byli totiž nově příchozí okrádáni, podvodníci jim nabízeli levné ubytování a stravu, ale vzápětí jim bez další úplaty odmítali vydat kufry, muži byli verbováni na lacinou práci a ženy byly lákány, aby následovaly kuplíře do domů pochybné pověsti.

Na svou dobu byla instituce Castle Garden skutečně přelomová,6 nastolila zcela novou úroveň v jednání s přistěhovalci: v hale bylo zařízení pro odpočinek po plavbě, byla tu směnárna a salonky, kde se poskytovalo poradenství na další cestu, daly se tu koupit lístky nebo vyměnit peníze. Aby se zamezilo krádežím, zavedli tu také důmyslný systém pro odbavování zavazadel. Asistenti komisařů, takzvaní agenti, měli povinnost cestující prohlédnout a vyčlenit nežádoucí osoby stranou. Nemocné nebo nezabezpečené posílali na ostrov Ward, prchající vězně odvedli do vězení.

Imigrační úřad v Castle Garden vracel městu řád a Garrigue se o to nemalou měrou zasloužil. Za ty tři roky, co tu pracoval jako komisař, neměl nouzi ani o vzrušující zážitky. Jeden takový prožil 7. května 1856.7 Úřad totiž při svém vzniku vzbudil nevoli u dvou skupin obyvatel. Měli jej na mušce přístavní šejdíři, kteří kvůli němu přišli o své podezřelé kšefty, a proto si hledali sebemenší záminku, jak se pomstít, a kromě toho byla imigrační komise v Castle Garden pod drobnohledem městské radnice, které nebylo po chuti, že přišla o kontrolu nad tak významným bodem města. Radní proto nalíčili past, jejímž účelem bylo pověst úřadu poškodit.

Vyslali radního Jacoba Smitha, který se v přístavu domluvil s místními gaunery, a ti na právě kotvící lodi St. Nicholas začali bez ohlášení rychle vykládat zavazadla, která odváželi bez vědomí komisařů z Castle Garden na neznámé místo. Když šejdíři se zavazadly opouštěli loď, se zlomyslným úšklebkem cestujícím na palubě oznámili, že své věci naleznou v jiném přístavu a možná taky vůbec ne. Zmatení pasažéři, většinou z Německa, s hrůzou sledovali, jak odnášejí jejich jediný majetek, a začali panikařit. Když se muži z ochranné čety imigračního úřadu snažili šejdíře chytit, ti vytáhli zbraně a pohrozili, že je postřílí. Situace byla vážná. Nakonec se ochrannému komandu podařilo přístavní gang rozptýlit a kufry zachránit. Rudolph Garrigue pak v hale německé cestující uklidňoval a snažil se jim v jejich mateřštině situaci vysvětlit. Mezitím ale do haly vnikl zbytek gaunerů, kteří začali komisařům vyhrožovat noži. Byla povolána policie a incident se nakonec naštěstí obešel bez zranění. Garrigue přišel domů vyčerpaný a s pochybnostmi v mysli. Druhý den psaly o aféře a neutěšeném stavu v přístavu všechny větší deníky a Garrigue se po tomto zážitku začal rozmýšlet, zda má v úřadu vůbec zůstat, ohrožení ze strany přístavních gangů bylo soustavné a vypadalo to, že se situace nezlepší. Uvědomoval si, že kdyby se mu něco stalo, pro jeho rodinu by to znamenalo velké problémy. Nakonec se ale rozhodl zůstat.

Koncem roku 1856 zažila také Lydia Garriguová nepříjemné chvíle. Zpravidla trávila svůj čas s dětmi, s babičkou Cecilií a dvěma služkami v bezpečí svého nového bytu v Hicks Street na Cobble Hillu, kam se přestěhovali, aby měli po narození dětí víc místností. V té době už totiž byla matkou šesti potomků, po Charlie se v roce 1852 narodil Waldemar, roku 1854 Isabella a rok nato Evelyn. Byt byl plný života, jak si Garriguovi vždycky přáli, a pokud to bylo možné, trávily děti většinu času vzadu za domem na zarostlé zahradě. Lydia se o ně pečlivě starala, četla jim, učila je, dbala, aby měly dostatek pohybu, a venku s nimi na čerstvém vzduchu pravidelně cvičila. K tomu musela vést domácnost a rozdělovat služkám úkoly. Občas byla na děti i na služky příliš mírná, na příkazy a rázná slova tu byl otec.

S malou dcerkou Charlie nebyly nikdy žádné problémy. Odmalička to byla klidná a poslušná holčička, kterou nemusel nikdo pobízet k práci ani k povinnostem, navíc se dokázala celé hodiny sama zabavit. Stačily jí k tomu třeba různobarevné mušle od strýce, který byl námořní kapitán.

Jednoho teplého letního dne, někdy ke konci srpna 1856 (Lydia byla opět dva měsíce v radostném očekávání), se v domě stala zvláštní příhoda.8 Nejmladší z Garriguových sloužících, Caroline Kuckucková, utekla před dům s jedním z Lydiiných dětí v náručí. Všimla si toho jiná služka, která spěšně zavolala paní domu. Lydia okamžitě vyběhla na schody před domem a viděla, jak dva neznámí lidé, muž a žena, drží Caroline pod rameny a hlasitě na ni něco pokřikují, zatímco Caroline drží v náručí její dítě. Obávala se nejhoršího, únosy dětí a následné vydírání bohatých rodičů bohužel byly na denním pořádku, a tak na služku křikla, ať se okamžitě vrátí s dítětem domů. Dívka nereagovala. Lydia proto nařídila jiné sloužící, aby ihned zavolala policii, a sama vyběhla neohroženě ven směrem k podivné trojici. Neznámý muž jí naštěstí po důrazném naléhání dítě předal, ale služku popadl a vlekl ji pryč. Lydia mohla jen bezmocně přihlížet, jak všichni tři mizí v ulici za rohem. Příběh měl dohru u soudu.

Zdálo by se, že v tomto případě budou Garriguovi jednoznačně stranou žalující a právem obviní neznámou dvojici z únosu služky z jejich domu. Ale nakonec to dopadlo jinak. V případu stanul jako žalobce majitel ubytovny Frederick Munchausen a obžalován byl Rudolph Garrigue. Manželé Garriguovi se museli dostavit k soudu ke křížovému výslechu. Munchausen o Caroline tvrdil, že je to jeho dcera, kterou Garriguovi unesli, a požadoval její navrácení. Během křížového výslechu se ale situace vyjasnila. Ukázalo se, že dívka Garriguům celou dobu lhala. Tvrdila, že nemá rodiče, a neuvedla své pravé jméno. Ve skutečnosti se jmenovala Mena Munchausenová a patřila k oné neznámé dvojici.

Bylo zajímavé, jak se Caroline Kuckucková alias Mena Munchausenová do domu Garriguů vůbec dostala. Byl za tím velmi smutný příběh. Dívka byla v minulosti svedena jedním z klientů otcovy ubytovny, rodina ji za to zavrhla a poslala do zařízení pro choromyslné na ostrov Ward, kde ji při jedné pochůzce objevil Rudolph Garrigue. Chtěl dívce poskytnout šanci, jak se ze zpackané situace dostat, a po poradě doma si ji vzali k sobě a dali jí práci pomocné služky. Při výslechu Caroline uvedla, že měla paní Garriguovou velmi ráda, protože to je moc milá a hodná paní, a nechtěla od Garriguů odejít, protože s ní v porovnání s jinými nadřízenými zacházeli laskavě. Soud nicméně nakonec uznal právo rodičů na dceru. Rudolph Garrigue dívce velkoryse zaplatil mzdu za celý následující měsíc a slíbil, že jí na adresu otcovy ubytovny zašle její prádlo a zbytek osobních věcí. O celém případu dvakrát podrobně referoval The New York Herald (20. a 24. srpna 1856), který uveřejnil i celý průběh křížového výslechu,9 takže se veřejnost do detailů dozvěděla, k čemu vlastně u Garriguů došlo.

Po incidentu se služkou a čerstvých neblahých zkušenostech z imigračního úřadu Rudolph s Lydií usoudili, že v této části města už pro jejich rodinu není bezpečno, navíc byt byl teď příliš malý pro jejich rozrůstající se rodinu. Rozhodli se proto, že se přestěhují někam, kde ještě nástrahy města nebyly tak nebezpečné a kde se aspoň zčásti zachoval venkovský duch. V té době se mnoho obchodníků a příslušníků městské elity stěhovalo z jádra bobtnajícího města a z centra přistěhovalectví, z Manhattanu a Brooklynu, do klidných oblastí Morrisanie, kde ještě nebylo tak přelidněno a nehrozila tu ani tak vysoká kriminalita. A Rudolph Garrigue byl připravený udělat všechno pro to, aby se tam jeho rodina mohla přemístit co nejdříve.

Zahrady v Morrisanii

Matka snila o životě v pastorálním společenství.

C. G. M.

Morrisania byla původně rozsáhlé panství aristokratického rodu Morrisů, vyhlášené svou jezdeckou dráhou. Rozkládala se severně od ostrova Manhattan a zachovala si doposud svůj venkovský ráz, působila spíš jako magická zahrada než část městské zástavby. Kam oko dohlédlo, táhly se lány s obilím a kukuřicí, krávy tu spásaly husté travnaté pastviny, na jejichž okraji byly jablečné sady. Jen tu a tam se uprostřed té zeleně rýsovala nějaká vilka s velkou okolní zahradou ohrazenou kamenným plotem. Za plotem většinou do ulice prorůstaly větve lísek s oříšky a keře maliníku pro občerstvení kolemjdoucích. Podle pamětníků tady v noci „ještě houkaly sovy, které našly útočiště v cedrových hájích“.

Lydia už se nemohla pobytu v Morrisanii dočkat. V dětství tady s rodiči bydlela a znala krásy i nástrahy všech míst této části ostrova. Člověk tu musel být opatrný, na mezích stále žilo několik druhů hadů a občas se v trávě našly i zatoulané suchozemské želvy, kterým v dětství říkali „to zvíře se sedlem na zádech“. Ale jinak to byl učiněný ráj pro děti a i rodiče si tady, vzdáleni ruchu New Yorku a Five Points, mohli oddechnout.

Brooklyn sice měla Lydia také ráda, zažila tu deset let svého manželství, nicméně s úzkostí sledovala, jak se město nekontrolovatelně rozrůstá. Zdálo se jí, že je den ode dne méně poznává. Záchytných bodů ubývalo a lidé vůči sobě začínali být nebezpečně odtažití. Chtěla navíc změnu a toužila nechat za sebou všechno nepříjemné. Dva požáry v knihkupectví manžela, jeho patálie v imigrační komisi, kde ho málem zabili, zkorumpovaní politici na radnici a nepokoje v přístavech, to všechno Lydia citlivě vnímala a jediné, oč jí v tuhle chvíli šlo, bylo bezpečí rodiny. Vracela se s dětmi do míst svého dětství, aby jim mohla dát dobrý základ do života a vychovat z nich slušné lidi. Věřila, že jí k tomu pomůže příroda i ona venkovská idyla.

Lydia už od mládí snila o životě v nějaké utopické společnosti, kde by byly vzájemné vztahy lidí bez poskvrny. Jako mladá dívka se chtěla zúčastnit experimentu na Brookově farmě,10 založené unitářským kazatelem Georgem Ripleyem, lákaly ji totiž představy transcendentalistů o komunitě, kde lidé žijí jako v nebi na zemi a snaží se spolu vybudovat nový Jeruzalém. Tehdy se odhodlala a napsala dokonce kazateli a spisovateli R. W. Emersonovi, který s hnutím zpočátku sympatizoval, že by se ráda na Brookovu farmu osobně přijela podívat. Z plánu sice sešlo, ale touha prožívat život v nějakém pastorálním společenství a dosáhnout duchovní dokonalosti ji nikdy neopustila. Mluvila o tom s kolegyní ze své současné domovské církve Jane Farleyovou, ženou kazatele F. A. Farleyho, kterou sama velmi obdivovala. Jane Farleyová se dobře znala s Almirou Barlowovou, která na Brookově farmě strávila hodně času a lidé ji tam milovali pro její „velké srdce plné něhy“. Po svém návratu z farmy byla údajně Almira jako proměněná, nikdy nemyslela na sebe a byla svému muži naprosto oddanou pomocnicí. Takovými ideály Lydia žila a příklady podobných žen v ní vyvolávaly touhu se jim vyrovnat.

S Jane si často povídaly o tom, jak se lidé v Brookově komunitě pokoušeli zavést stejné možnosti pro všechny v oblasti vzdělání i pracovních příležitostí, hodlali zrušit rozdíly mezi muži a ženami a zrušit otroctví. Všichni pastoři tam se zápalem kázali podobné průkopnické myšlenky a zdejší ovzduší bylo plné svobody a obnovené naděje. Později to dopadlo jinak, než se očekávalo. Část lidí sem jezdila jen kvůli exotice – ti se zdrželi pár dní, většinu času jen okukovali, co dělají druzí, a nikdy nepřiložili ruku k dílu. Říkalo se jim „idealističtí turisté“. Z těch zbylých asi sedmdesáti stálých členů komunity se málokomu chtělo soustavně pracovat. Pokud vůdce komunity navrhl nějakou činnost, kterou by se mohli uživit, většinou šlo o úmornou práci na poli nebo o obsluhu těžkých strojů, a téměř všichni se vymluvili. Tahle svobodomyslná komunita nakonec nechvalně, ale nikoli překvapivě proslula tím, že se dostala do značných dluhů a v roce 1847 zkrachovala. To ale nijak neoslabilo Lydiino nadšení pro podobné iniciativy; právě v té době se měla vdávat a byla přesvědčená, že takový klidný kout plný dobré vůle dokáže sama vytvořit tam, kam ji Prozřetelnost zrovna postaví. Když teď ve své vlastní domácnosti zodpovídala za životy šesti dětí, které ji zahlcovaly různými požadavky, nebylo divu, že občas zalétla v myšlenkách do West Roxbury a svého vysněného života založeného na dokonalém duchovním společenství.

Stěhování do Morrisanie zabralo víc než týden, vůz s rodinným majetkem putoval mezi Hicks Street a přístavem hned několikrát a náklad se musel převážet přes průliv East River do Morrisova přístavu a odtud ještě přes celý ostrov až na křižovatku Boston Road a Fifth Street. Poté co se otec Rudolph sám vypravil do nového domu, aby se ujistil, že to hlavní už je na svém místě, určil datum odjezdu a celá početná rodina se radostně vypravila do nového sídla.

Lydia s babičkou Cecilií si oddechly, když cestou k novému domovu objevily kostel a školu kongregační církve. Potěšilo je také, že celý ostrov protínala nová železniční dráha guvernéra Morrise. Většina otců rodin měla práci dole na Manhattanu a vše, co jim usnadnilo složité dojíždění do práce, bylo vítáno. Jejich dům stál uprostřed rozlehlé zahrady a děti výskaly nadšením, když zjistily, že se všude kolem táhnou nekonečné ovocné sady. Hned první den se vypravily na prohlídku okolí a v nedaleké přepychové vile se seznámily s první kamarádkou, veselou dívkou, která byla slepá.

Ženy mezitím přizpůsobily celý morrisanský dům plnému provozu. Zdálo se, že v Morrisanii bude všechno tak, jak si Garriguovi přáli. Domu vévodil honosný salon v přízemí, pokoje byly vzdušné a plné světla a bylo jich dost pro děti i dvě služky. Bujně rostoucí zahradě plné keřů vévodil urostlý dub. Tady si konečně vytvoří domov, o jakém snili, a zajistí dětem nerušené dětství. Při první večeři všichni usoudili, že se rozhodli dobře. Otec Rudolph uvítal, že má odsud blíž do centra New Yorku, kde pracoval, a už plánoval, kam děti vezme za kulturou.

Po večeři si Lydia při pohledu na děti uvědomila, jak je šťastná. Nejlépe se vždycky cítila doma se svou rodinou. Tady bylo její místo a ani si nedokázala představit, že by to mohlo být jinak, vždyť na ní závisela péče o šest dětí. Nikdy jí ale nebylo lhostejné, co se děje ve městě a jak jsou na tom ostatní, četla noviny a chtěla pomáhat druhým aspoň radou nebo útěšným slovem. Slibovala si, že jen co děti trochu odrostou, začne se víc zapojovat do života místní komunity. Uvědomovala si, že nemůže čekat na nějakou ideální dobu, která možná nikdy nenastane. Rudolphovi se v posledních letech podařilo dosáhnout významného postavení v úřadu, a i on měl své plány, takže budoucnost rodiny vypadala nadějně.

Dny v Morrisanii poklidně plynuly. Babička s Lydií měly dobrý pocit, že se v novém prostředí rodina rychle zabydlela. Dobře se zapsali v nové církvi a pro některé děti se podařilo sehnat místo v právě otevřené škole. Děti trávily část dne ve škole nebo se soukromými učitelkami a odpoledne si společně hrály na zahradě, objevovaly nové druhy květin, zakládaly si herbáře nebo sbíraly kameny a třídily je. Malá Charlotta kolem sebe shromáždila několik dětí a založila pro ně „klub šťastné hodinky“, Happy Hour Club.11 Pozvané děti tu společně tančily, dováděly a občas si musely připravit i nějaký program pro ostatní, zazpívat nějakou píseň, povědět něco o knížkách, které četly, nebo přednést zajímavý úryvek. Když bylo teplo, matka se služkami připravily dětem malou cisternu s vodou na bojové hry. Lydia dávala dětem volnost, pokud dodržovaly zásadu: „Hrej si, když se hraje, pracuj, když se pracuje.“ Nebyla nouze o stále nové zážitky. Vlastník panství, pan Morris, byl majitelem černých otroků, takže se děti v sousedství potkávaly i s několika osobami tmavé pleti.

Nejdůležitější chvílí dne byl otcův večerní příjezd. Když pan Garrigue přicházel od vlaku, kterým se každý den vracel z práce, děti už ho čekaly u branky, a jakmile se objevil, pověsily se na něj ze všech stran a táhly ho domů.

Po jedné příjemné večeři s rodinou se Rudolph Garrigue začetl do novin. Článek v The New York Times popisoval příběh bratrů Harperů, majitelů významného knižního vydavatelství a tiskárny,12 kteří se v poslední době museli potýkat s celou řadou zničujících požárů. Při jednom shořelo celkem šestnáct budov, přitom lehly popelem jak stroje, tak zboží téměř za milion dolarů. Z tiskárny zbyl po požáru jen komín trčící nad beztvarou masou zřícených domů. Jediné, co bratrům zůstalo, bylo několik ohořelých tiskárenských desek, jméno firmy a její silně zredukovaný kapitál. Bratři se ale údajně nehodlali vzdát, naopak chtěli situaci využít a začít jinak a lépe. Brzy po katastrofě objednali dvacet nových parních tiskařských strojů a začali plánovat rozsáhlou rekonstrukci budov. Nový závod měl být lépe organizovaný a také zabezpečený proti požáru. Pod článkem byl inzerát protipožární pojišťovny.

Garrigue se zamyslel. Ještě se tak úplně nevzpamatoval ze ztráty vlastního podniku, ale zaimponovalo mu, jak jeho kolegové v branži uvažovali a co nabízel inzerát. Šlo o to, postřehnout i v tragické situaci budoucí možnosti. Něco by se mělo udělat, aby se majitelé nemovitostí a podniků nemuseli obávat, že během jednoho dne přijdou o všechno, na čem léta usilovně pracovali. Rozhodl se, že si o tom promluví s vlivnými lidmi z Německé společnosti města New York, které byl stále členem, a že osloví i několik dalších známých s nápadem, který mu už delší dobu ležel v hlavě.

Brzy byla svolána schůze a Garrigue předložil pozvaným hostům svůj plán německé protipožární pojišťovny. Garriguovi kolegové zpočátku váhali, především chtěli dobře zvážit rizika. Požáry přece kdysi zruinovaly třiadvacet firem nabízejících protipožární pojištění, které nebyly schopné pokrýt tak masové ztráty, navíc v poslední době jen v samotném New Yorku vznikly desítky firem nabízejících stejný druh pojištění. Bude třeba spojit síly, získat dostatečný kapitál a nějak se odlišit.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

I. Americké dětství a mládí

Narození Charlie

Americký domov

Zahrady v Morrisanii

II. Studia v Evropě

III. Vídeňský svět

IV. V Čechách

V. Veleslavín, Lány