Primární důvěra

prst na spoušti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Martin Goffa

Primární důvěra: prst na spoušti – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

MARTIN GOFFA

MLADÁ FRONTA

© Martin Goffa, 2018

ISBN 978-80-204-3813-3 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-5203-0 (ePDF)

ISBN 978-80-204-5202-3 (ePUB)

ISBN 978-80-204-5204-7 (Mobi)

Prolog

Bála se. Přitom ji nečekalo nic, co by za sebou neměla už dávno.

Dávno…

Táhlo jí tehdy na patnáct, ten kluk byl sotva o dva roky starší a stejně nezkušený jako ona sama. Bylo to dychtivé, nemotorné a krátké. Ale taky krásné, i když nejspíš jen proto, že do sebe byli bláznivě zamilovaní. Ve skutečnosti šlo jen o neohrabanou snahu udělat něco dospělého.

Během následujících čtyř let měla partnerů několik, s některými zažila sex příjemný, s jinými nebyl důvod ho opakovat. Kromě peněz, pochopitelně. Hlavně několik posledních měsíců na tom nebyla bůhví jak dobře, vlastně od chvíle, kdy odešla od tety a strejdy. Neměla se u nich zle, jenže čím dál častěji viděla ty jejich pohledy… Třeťák se jí nepovedl a propadla, což znamenalo, že jim zůstane na krku další rok, než půjde někam do práce. O prázdninách zkusila aspoň brigádu v jedné místní firmě, ale vzdala ji po pěti dnech. S nikým si tam nerozuměla, byly to jen samé příkazy a omezení, nic pro sedmnáctiletou holku. Poprvé se tehdy s tetou a strejdou pořádně pohádala a od té doby už se tam necítila jako dřív.

Byli máma s tátou taky takoví? Zbytečná otázka, která stejně už navždycky zůstane bez odpovědi.

V září znovu nastoupila do školy, ale vydržela tam sotva měsíc. Přesněji řečeno to měsíc vydržela doma, dál už to vážně nešlo. Začátkem října se sebrala a zmizela do blízkého Liberce. Jenže tam cítila stejnou zatuchlinu jako v jejich vesnici, a navíc nebylo to město dost velké na to, aby se v něm člověk jen tak ztratil. Teta se strejdou ji samozřejmě nechali hledat. Netrvalo ani tři dny a policajti jim ji přivezli až k vratům. Tehdy sklopila uši, nechala si vynadat, ale kdesi uvnitř byla už pevně rozhodnutá.

Za necelé dva týdny utekla znovu, tentokrát rovnou do Prahy. Těch pět měsíců, než jí bude osmnáct, nějak přežije. A pak, jako úředně dospělá, si konečně bude moct žít po svém.

No a teď, teď už je konec července. Nedávno ji dokonce nějaká hlídka kontrolovala, řekli jí, že je hledaná, ovšem sami pak jen pokrčili rameny. Od března byla zletilá, takže záleželo jen na ní, jestli chce dát svým příbuzným vědět, že je v pořádku. Nechala to být.

Občas se jí zastesklo, to zase jo. Moc přátel si v Praze nenašla. Za těch devět měsíců bydlela zatím na šesti místech a pokaždé, když jí došly peníze, to šlo naštěstí spláchnout nějakou tou protislužbou. Špatné svědomí ale neměla. Někdo má talent na jazyky, někdo hezká prsa a každý prostě jen využívá toho, co dostal do vínku.

Ale stejně, žije tak akorát. Občas pracuje jako servírka v jednom pajzlu na periferii, jindy se jen tak fláká a sní. S penězma je ale na štíru pořád. Měsíc žila dokonce v nějakém squatu a posledních pár týdnů bydlí v třípokojáku, který funguje spíš jako průchoďák.

A teď je tady. V podkrovním bytě, s chlapíkem, který jí zaplatil už předem. A ještě zaplatí, až bude po všem. Na jednu stranu to bylo fajn, s těmi penězi nějakou dobu vyjde, ale…

Bojí se. Řekl jí, ať počítá s tím, že to bude bolet.

Těch pár minut to snad vydrží, není přece z cukru. Už jednou se jí stalo, že ji při tom chlap zfackoval, a zvládla to. Tehdy navíc nic takového nečekala, bylo to spontánní a těžko se mohla bránit, zatímco teď…

Tenhle ji upozornil předem. A to se počítá.

Stála v maličké koupelně, kde nebyla ani vana, jen sprchový kout. Chybělo dokonce okno, větrání zajišťovala mřížka ventilace nahoře pod sešikmeným stropem. Koukala na sebe do zrcadla a nebyla spokojená s tím, co vidí. Přála by si mít menší zadek a štíhlejší stehna, obličej měla navíc plný pih, které jí pokrývaly i ramena a výstřih.

Na sobě měla jen černé kalhotky s bílým nápisem a červenou podprsenku. Tak ráda by si je sundala a vysprchovala se, jenže… Ten muž jí řekl, že ji chce právě takovou, jaká zrovna je. Zpocenou, neumytou.

Přitom to byl docela sympaťák, který nevypadal na to, že by si potřeboval ženskou kupovat. Ale kdo ví, když má tyhle zvláštní choutky…

Zajela si dlaní do podpaždí, pak si k ní přičichla a zašilhala ke sprše. Cítila se špinavá jako už dlouho ne. Nakonec si jen prsty několikrát prohrábla vlasy, tmavě hnědé kudrny, které byly vždycky tak nepoddajné. Už když jí bylo sedm, měla je do půli zad a jejich rozčesávání pokaždé nepříjemně tahalo. No jo, poslední nejasná vzpomínka na mámu.

Obrátila se ke dveřím a zhluboka se nadechla. Snad to nepotrvá dlouho. Hned pak si konečně dá sprchu a bude z ní zase nový člověk.

Otevřela, ale dál zůstala stát v koupelně. Zírala k posteli, vedle které na ni už čekal ten muž. Na sobě měl bílý overal s kapucí a na tváři roušku, takže mu byly vidět jen oči. Ty oči se ale usmívaly a dodávaly jí odvahu.

Počítej s tím, že to bude bolet, řekl jí už předtím. Tahle věc, do které je navlečený, je zřejmě součástí nějaké hry.

V duchu pokrčila rameny. Jen ať je to všechno co nejdřív za mnou.

1.

Dlouhou chodbou se spoustou dveří procházel ramenatý padesátník v manšestrácích a proužkované košili, která mu v posledních týdnech začínala být těsná přes pupek. Cítil napnutou látku a ten pocit mu dokázal už dopředu zkazit celý den. Jenže ať už si oblékl ze svého šatníku cokoli, bylo to stejné. Přibral skoro osm kilo a celá ta masa se mu usadila na břiše, takže teď vypadal přesně jako ti strejcové, kterým se vždycky vysmíval.

A za tohle všechno může běhání, kterým se dřív udržoval v kondici. Před dvěma měsíci na rozblácené lesní cestě uklouzl, upadl a přitom si přisedl nohu tak šikovně, že to odnesly vazy v koleni. Měsíc seděl doma na zadku a kynul. V jeho věku to jde bohužel víc než snadno. Teď už sice chodí znovu do práce, ale na nějaké prudší pohyby musí zatím zapomenout. Ještě pěknou chvíli potrvá, než se zase rozběhne.

Pro nové košile si ale do obchodu nepůjde, měl by pocit, že rezignoval a prohrál. Raději se omezí v jídle a hned, jak to bude možné, zase nazuje své adidasky. Už teď se na to těšil jako feťák na dávku. Každý den desetikilometrový okruh, v neděli volno, ovšem v sobotu dvojnásobek. Vlastně byl i přes svůj věk v daleko lepší kondici než většina jeho mladších kolegů.

Zastavil se u jedněch dveří uprostřed chodby a vzal za kliku. Bylo ale zamčeno, jak předpokládal. Dan vždycky chodil až se začátkem pracovní doby, málokdy se objevil dřív. Tedy pokud se nerozjížděla nějaká akce, to se samozřejmě na minuty nehrálo. Ovšem v posledních dnech byl klid, aspoň pro jejich kancelář.

Muž zasunul klíč do zámku a mimoděk koukl na jmenovku na dveřích. Pplk. Mgr. Jindřich Válek. Stále si na tu hodnost nemohl zvyknout, ke GIBS se dal teprve před necelým rokem a ještě donedávna se stávalo, že se do protokolu podepsal jako poručík, kterým byl roky na kriminálce. Dvacet let honil lumpy v ulicích města, teď se je snaží najít mezi bývalými kolegy.

Generální inspekce bezpečnostních sborů neboli giboni, jak jim každý říká. I on tenhle výraz dřív používal, aniž by tušil, že k nim bude jednou patřit. Vlastně si to neuměl nikdy ani představit. Giboni byli v očích policajtů chamraď hodná opovržení. Ti, kteří se s vidinou lepších peněz nechali dobrovolně vyobcovat. Z GIBS totiž už neexistovala cesta zpátky ke sboru, člověku, který přeběhl nejdřív tam a pak zase zpátky, už by nikdy nikdo nevěřil.

Vyslovte před jakýmkoli poldou slovo GIBS a odplivne si. Gibony pohrdá a současně se jich bojí. Neexistuje totiž policajt, který by byl dokonale čistý. Někteří zákony nebo pravomoci překračují, aby si přilepšili, jiní prostě proto, že se někdy při své práci dostanou do situace, v níž musí volit menší zlo. Jenže tohle giboni nerozlišují.

Co poldu přinutí dát se k inspekci? Pohnutky bývají různé. Spousta z nich nezapadla do party, proto se sebrali a přeběhli někam, kde se budou cítit důležití. Jiní přešli, aby mohli bývalým kolegům zatápět, protože tahle práce je často jeden velký podraz. No a někteří prostě jen chtějí chytat za límec policajty, kteří dělají špinavosti. Jindřich Válek patřil do té poslední skupiny. Jasně, že měl na některé lidi pifku, člověk se za dvacet let služby dostane do spousty různých třenic, ale on nikdy nebyl ten typ, který se mstí jen proto, že může. Tohle pro něj nebyla motivace.

Rozhodl se až ve chvíli, kdy mu pod rukama vybouchl případ jen proto, že některý z kolegů vynesl informace protistraně. Nic neobvyklého, ale tentokrát už ho to dožralo. Úspěšně prošel výběrovým řízením a z detektiva se stal člověkem, který detektivy loví. Pochopitelně nejen je, ale taky uniformy, kterým ulítla ruka a někoho zfackovaly, úplatné dopraváky, anebo bachaře příliš vstřícné k některým svým klientům. První měsíc nebo dva se cítil nepatřičně. Vnímal pohledy bývalých kolegů a ty ho pálily do zad. Ale zvykl si. Zvyknout se prý dá i na šibenici.

Odemkl a vešel dovnitř. Nevěděl, jak si to vysvětlit, ale vůně, jíž ucítil, byla jiná než ta, na kterou byl po léta zvyklý. Marně pátral po zatuchlosti tak typické pro každou policejní kancelář. Tady vnímal jen odér čisticích prostředků a leštěnky.

Klíče hodil na stůl a postavil na kafe. Z tašky vylovil celozrnný chleba s dietní pomazánkou a při pročítání svodek pomalu snídal. Začínal takhle každý den už dvacet let a některých zvyků se člověk nezbaví ani s novou jmenovkou na nových dveřích.

O deset minut později se právě ty dveře otevřely a objevil se jeho parťák Dan Micka. Útlý zrzek, o něco mladší a o chlup míň zkušený. K inspekci sice nastoupil už před třemi lety, ale v součtu neměl odslouženo zdaleka tolik jako Válek. I přesto si navzájem sedli, což oba přijali s ulehčením. Ani jeden z nich totiž nechtěl pracovat se snaživým poldobijcem, kterému půjde jen o zářezy na pažbě, ber kde ber.

„Čau Harry, jak to jde?“

Jindřich neboli Harry se ušklíbl. „Kila nahoru, zbytek dolů.“

„To teda není nic moc,“ odvětil Micka, ale tím jejich konverzace prozatím skončila. Příští půlhodinu věnovali rutině, tedy svodkám a novinkám ve služební poště, na které museli každé ráno kouknout, aby se dostali do obrazu.

Když zazvonil Válkovi na stole telefon, neochotně se po něm natáhl.

„Pojďte ke mně,“ ozvalo se ve sluchátku.

Válek se podíval na parťáka. „Touží po nás šéf.“

Za několik okamžiků už otevírali kancelář svého vedoucího, plukovníka Kadlece. Šlo o téměř bezvlasého štíhlého muže s vodnatýma očima, které dodávaly jeho tváři podivně ublížený výraz. Což byly ovšem ty nejúčinnější mimikry, protože Kadlece provázela pověst ostrého a nekompromisního chlapa.

Ten teď zvedl zrak od monitoru počítače a tím svým rybím pohledem koukl na Válka s Mickou.

„Vezměte si auto a vyrazte do Krče. Ve špitále se na gynekologii ptejte po doktoru Koutném.“

Pak se na okamžik odmlčel, jako by přemýšlel, jestli ještě pokračovat.

„Co se stalo?“ zeptal se Válek.

„Mají tam nějakou zrychtovanou holku.“

„Zrychtovanou?“

„Znásilněnou. Našli ji prý někde na chodníku, lidi jí zavolali záchranku a v nemocnici zjistili, že s ní někdo nezacházel zrovna v rukavičkách.“

Micka se zamračil. „No a co my s tím?“

Kadlecův pohled vypadal jako jezírko, ve kterém by se člověk skoro utopil.

„Když jí tam řekli, že to musí ohlásit, tak se rozbrečela. Je to prý zbytečné, nikdo nic nevyšetří.“

Teď už se zamračil i Válek. „Chceš říct, že…“

„Jo. Prý jí to udělal nějaký policajt.“

2.

Pondělní ráno jsem v naší kanceláři listoval tlustým spisem, a když jsem konečně narazil na hledaný dokument, hodil jsem ho Tonymu pod nos.

„Sedíš si dnes na vedení?“

„Tak sorry,“ zavrčel, „přehlídl jsem to.“

Nadechl jsem se k nějaké uštěpačné poznámce, ale pak jsem jen mávl rukou. Spis měl skoro tři stovky stran, a kdybych byl ještě jednou nohou na dovolené jako teď Tony, taky bych ten papír možná napoprvé nenašel.

„Tak mi aspoň řekni, co si o tom myslíš.“

Můj parťák přejížděl očima text a hryzal si u toho spodní ret. Neklamná známka usilovného dumání. Četl výpověď svědka, který se snažil popsat pachatele vloupání do bytu v jejich domě.

Když došel až na konec, jen potřásl hlavou. „Ten dědek říkal, co si myslel, že chceš slyšet.“

Přikývl jsem: „Jo. Přesně tenhle dojem mám taky.“

„Jako by u každý tvý otázky poznal, na co zrovna myslíš.“

Nejhorší svědci nejsou takoví, kteří mlčí, ale ti, co se snaží zavděčit a namísto pomoci vám akorát tak připraví hodiny a hodiny zbytečné práce.

Tony si protáhl záda a zívl. „Jak ses tu vůbec měl?“

„Možná líp než ty na dovolený.“

„To snad i jo,“ zamumlal.

Celý minulý týden jsem byl na všechnu práci sám, Tony si odjel užívat zaslouženého volna do lázní i se svou aktuální slečnou. Přesněji řečeno s naší kolegyní Katrin, se kterou to nejdřív chvíli táhli, pak se pár měsíců téměř nezdravili, načež se na jednom večírku dali zase dohromady a teď…

„Mám dojem, že jsem ji tady zahlídl už v pátek,“ poznamenal jsem opatrně.

„Jo. Ve středu jsme se nějak kousli, tak se sebrala a zmizela. Vlakem z Jeseníku.“

Jestli s ním Katrin nevydržela ani do neděle a raději se i s taškama táhla vlakem, nejspíš si tam příliš idylky neužili. Měl jsem ale dost rozumu na to, abych z Tonyho netahal podrobnosti. Namísto toho jsem mu v několika větách shrnul, čím jsem se na rozdíl od nich předešlé dny zabýval já. Popravdě ale nešlo o nic vzrušujícího, na stole mi přistály jen dvě banální vloupačky. Převážnou část týdne jsem tak věnoval bobtnajícímu spisu, z něhož jsme teď znovu louskali výpověď hlavního svědka. Ale ani tenhle případ nebyl žádný velký adrenalin, vlastně jsem se už těšil na chvíli, kdy všechny tyhle papíry posuneme o patro výš a začneme dělat na něčem záživnějším.

Tony zamyšleně civěl do zdi a mně to nedalo. „Takže jsi zbytek dovolený strávil jako slaměný vdovec utržený ze řetězu?“

„V Jeseníku? Byl jsi tam někdy? Zbytek týdne jsem nevytáhl paty z bublinek.“

„Ze šampaňskýho?“

„Z vířivky.“

Začínal jsem chápat jeho dnešní otupělost. Já bych po čtyřech dnech v bublající horké vodě asi ani nevstal z postele.

„Takže jsi přijel až včera?“

Něco zamumlal a zvedl se ze židle.

„Vyrazíme znovu za tím dědkem?“

Bylo jasné, že s horlivým svědkem z našeho spisu si musíme některé věci vyjasnit dřív, než vykročíme do slepé uličky s miliardou odboček.

„Nic jinýho nám asi nezbývá,“ přikývl jsem.

Čekal nás další z nudných a otravných dnů, kdy se potíte v rozpáleném autě, krokem se sunete v kolonách, vedete nezáživné hovory s nezajímavými lidmi a celou tu dobu se těšíte na večer, kdy si v příjemném chládku otevřete pivo nebo do sklenice uděláte vinný střik.

Čekal nás den, po jakých se mi mělo v příštích týdnech a měsících stýskat. Ale to jsem ve chvíli, kdy jsme opouštěli naši zanedbanou kancelář, ještě netušil a tušit ani nemohl.

Bylo deset dopoledne, pondělí 30. července a svět se i se svými jistotami začal neznatelně, ale o to povážlivěji naklánět.

A nic už pak nebylo jako dřív.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

1.

2.