Martina Humeníková

POVIEDKY

Ukážka z elektronickej knihy

Vianočný večierok

„Ako sa dnes máte, slečna McKennetová?“

„Och, ani sa nepýtaj Suzan. Mám toľko roboty, ani neviem kde mi hlava stojí. Po tom nezmyselnom obvinení pani Renystrovej, ktorú sme zastupovali sme si úplne znížili úroveň. Odišlo nám niekoľko klientov. My sme špičková právnická agentúra, zastupujeme dôležitých ľudí, riešime závažné zločiny, a nie nejaké krádeže mačiek. Aj keď sme vyhrali a ten pán- em- ako sa to volal- Penston- Penton- no to je jedno dostal pokutu, stále som presvedčená, o tom, že jej tá mačka len ušla. Popravde vôbec by som sa jej nedivila, tá ženská nemá v hlave všetko v poriadku.

To už je toľko?! Prepáč Suzan musím už bežať na stretnutie, s tým novým klientom. Uvidíme sa o hodinu. Objednaj nám niečo na obed a vybav prosím telefonáty. Podklady som ti nechala na stole. Ďakujem.“ Pozdravila sa Lilianne a bežala na stretnutie.

Do zasadačky, ktorá slúžila na stretnutia s novými klientmi prišla o 2 minúty skôr. S novými klientmi sa vždy museli stretnúť v jednej zo zasadačiek a nie v kanceláriách. Neznášala to tam. Mala rada starý drevený nábytok, a tu to bolo všetko v silno modernom štýle. Veľa zbytočných dekorácií, ktoré neboli nič pre ňu. Nie sú predsa nejakí architekti, ale právnici, záleží na ich schopnostiach a nie na nevkusných dekoráciách. Už viackrát sa snažila prehovoriť riaditeľku agentúry pani Emelien Gerovejovú, aby sa mohla stretávať so svojimi klientmi u seba v kaneclárii, ale odmietla to. Lilianne pre pani Gerovejovú pracovala už päť rokov a zbožňovala svoju prácu, ako aj svoju šéfku. Veľmi ju obdivovala a bola jej vďačná, že do nej vkladá toľko dôvery a vďaka tomu je z nej teraz jedna z najúspešnejších právničiek vo firme. Stihla si ešte upraviť papiere a pero, kým niekto zaklopal na dvere.

„Ďalej! Ó dobrý deň. Ja som Lilianne McKennetová, teší ma.“ s úsmevom sa predstavila Lilianne, keď muž vošiel dnu.

„Dobý deň, ja som Roman Torenman, teší ma.“ predstavil sa klient Lilianne a podali si ruky.

„Tak ako vám môžem pomôcť?“ opýtala sa Lilianne.

„Emm“ nervózne začal muž, „moja manželka ma podvádza s naším susedom. Zistil som to len prednedávnom. Dokonca sa mi aj k tomu priznala. Chcel by som, aby nás rozviedli, deti nemáme, chcem celý náš majetok, a to je dom, chata...“

Bla, bla, bla. Klasický prípad. Prečo som ho len brala. Nabudúce sa musím opýtať na ich problémy skôr než si zjednám stretnutie. Samozrejme, bolo jej ho ľúto, ale celý ich majetok, no jasné čo by ešte nechcel...Hundrala si v duchu Lilianne. Po hodine sa vrátila do svojej kancelárie, kde ju už čakala Suzan aj s obedom.

„Čo máme?“ vyčerpane sa opýtala.

„Čínu“ odpovedala nízka blondínka s milým úsmevom.

„Och vďaka Suzi, si poklad.“ Povedala Lilianne, vzala si svoju porciu a začala jesť.

„Aké bolo stretnutie?“ zvedavo sa opýtala Suzan.

Lilianne jej porozprávala o stretnutí a príprave na zajtrajší súd pána Torenmana.

„A ty si sa ako mala? Čo telefonáty?“

„Fajn, všetko som vybavila...“

„Skvelé!“ skočila jej Lilianne do reči, ako to mala vo zvyku.

„Ale...“

„Čo?“ zvedavo sa spýtala Lilianne s plnými ústami.

„Volali vaši rodičia. Chcú, aby ste prišli na Vianoce domov.“

Lilianne len ticho sedela a ďalej jedla. Vyhýbala sa Suzanimnu pohľadu. V duchu nad tým uvažovala. Veľmi by chcela ísť, veď už sa s rodičmi nevidela celý rok, ale ona nemôže. Začala si nadávať, že nad tým vôbec rozmýšľa. Ona nemôže ísť, jednoducho nemôže.

„Ale no tak slečna. Podľa mňa by vám to prospelo a vy to viete tiež. Mali by ste tam ísť. Aspoň by vaši rodičia konečne spoznali Luisa.“

„Ale keď Luis nemá rád vianočné koledy, ozdoby, večierky, jednoducho nič čo súvisí s Vianocami. Podľa neho je to len strata času.“

„No tak to má smolu. Vy to milujete a navyše ja som im vo vašom mene sľúbila, že prídete.“

„Čo že si spravila?!“nahnevane skríkla Lilianne, „si moja asistentka, nie moja matka, ako si dovoľuješ...“

„Dámy, všetko v poriadku?“

„Och, Louis. To si ty zlatko? Čo tu robíš? Nemáš byť v práci?“

„Mám pauzu na obed, tak som si povedal, že by som mohol navštíviť moju milovanú snúbenicu a doniesť jej kyticu ruží.“

„Ty si úžasný“ potešila sa Lilianne.

S Louisom sa spoznali na súde. Pracuje pre jednu súkromnú, právnickú agentúru. Je mužom jej snov. Keď ho uvidela bola úplne očarená. Obaja sa zhodli, že to bola láska na prvý pohľad. Louis bol od nej síce o 3 roky mladší, čo by Lilianne nikdy nečakala, že sa raz zamiluje do niekoho mladšieho. Ale on je jednoducho dokonalý. Je milý, láskavý, vie variť, pomáha jej s čím sa len dá a miluje ju najviac na svete. To jej stačilo, aby zmenila svoje presvedčenie, že s niekým mladším nebude ani za svet. Na rozdiel od Lilianne, Louis je veľmi športovo založený. Lilianne nemá problém si sem tam zacvičiť, ale každý deň sa zavrieť na niekoľko hodín do fitka, úplne sa tam zničiť a ešte aj za to platiť nebolo nič pre ňu. Ale aj tak miluje, keď ho objíme a on si ju pevne pritúli svojimi svalnatými rukami. Rovnako ako Lilianne aj Louis má tmavé, zvlnené vlasy, ktoré má vždy dokonale upravené. Zato Lilianne vždy stoja kade-tade. Lilianne doma volali Snehulienka, kvôli jej snehobielej pokožke s pehami, ktorá je ešte výraznejšia pri Louisovej tmavej. Obaja majú okuliare, aj keď Lilianne ich často nenosí. Má pocit, že jej zbytočne zmenšujú jej veľké, modrosivé oči, ktoré sú podľa nej výnimočné. Rada spomína ako jej jeden lekár nečakane povedal, že má liečivý pohľad, čo ju tak potešilo, že aj zabudla s čím k nemu prišla. Louis musí okuliare nosiť stále. Má tmavohnedé takmer až čierne oči. Nosieva strnisko vďaka ktorému vyzerá staršie. Boli spolu už rok a pred mesiacom ju Louis požiadal o ruku na ich dovolenke v Peru.

Lilianne Louisovi porozprávala o sľube, ktorý dala Suzan jej rodičom. Louis a Suzan sa nemali radi. Louis si z nej často robil srandu a podpichoval ju. Raz keď boli na jednom večierku pochválil Lilianne a Suzan, ktorá stála hneď vedľa nej povedal, že vyzerá otrasne, a že nechápe ako sa mohla tak obliecť. Lilianne to zamrzelo, lebo má Suzan veľmi rada. A tak ho vždy pred ňou obhajovala, že je vyčerpaný, alebo rozrušený a nevie čo hovorí. Zdalo sa jej to zvláštne a nevedela prečo ju nemá rád, lebo s ostatnými vychádzal skvelo, no po čase si povedala, že nemôže predsa s každým dobre vychádzať a jednoducho si nesadli a prestala nad tým rozmýšľať.

„Čo si o sebe myslíš?! Takto za nás niečo sľubovať. Lilianne na tvojom mieste by som ju už dávno vyhodil.“

„To zas nie. Bola to len jedna chybička, nemali by sme tak vyvádzať. Suzan je skvelá a som rada, že ju tu mám. Bez nej by som to tu nezvládala. A keď tak nad tým rozmýšľam zišiel by sa nám odpočinok. Čo ty na to? Pôjdeme?“

„Ja ti neviem...“

„Prosím zlatko, s našimi som sa nevidela už večnosť a sú Vianoce, aspoň by som vás už konečne mohla zoznámiť.“

Louis sa zhlboka nadýchol. Bolo vidieť, že nad tým dosť rozmýšľa.

„No tak teda dobre...“

„Ďakujem!“ nadšene skríkla Lilianne a z celej sily objala snúbenca.

„Kedy tam máme prísť a na ako dlho?“

„Čakajú vás pozajtra večer. Aspoň na dva týždne, ale vraveli, že by boli veľmi radi keby ste zostali aj dlhšie.“ Vysypala zo seba Suzan.

„No dobre...už musím ísť. Maj sa zlatko,“ ozdravil Louis a pobozkal Lilianne, „Suzan“

„Pa“ „Dovidenia“ odzdravili dievčatá.

„Suzi, prosím ťa prepáč mi, že som na teba tak vyletela.“

„To nič slečna“

„Vieš čo, robíš pre mňa už dlho, vieš o mne hádam viac ako Louis. Mala by si mi tykať.“

„Vážne?“

„Samozrejme, mala som ti to navrhnúť oveľa skôr.“ S úsmevom odvetila Lilianne.

„Tak dobe, Lilianne“ nesmelo povedala Suzan.

Lilianne sa trošku zamračila ako to vždy robila, keď premýšľala.

„Takže čakajú nás pozajtra večer. Zajtra máme súd s tým pánom čo tu bol dnes. Z toho vyplýva, že si teraz vezmeme voľno a ideme na nákupy.“

„A to môžeme?“

„Samozrejme, byť šéfkinou obľúbenkyňou a zamestnankyňou roka sa oplatí.“

„Sme tu“ s úsmevom povedala Lilianne a spolu so Suzane vystúpili z jej novučkého Tiguana.

„Ako len milujem vianočné nákupy.“

„Och, ja mám z nich hrôzu. Vždy mám všetko nakúpené už v septembri.“ Zdôverila sa Suzan.

„Neboj moja, spolu to rýchlo vybavíme.“

Upokojovala ju Lilianne.

„Môžeme?“

„Môžeme.“

Lilianne s úsmevom, Suzan s náznakom hrôzy na tvári vošli do obchodného domu.

„Najskôr poďme kúpiť nejaké oblečenie. Aha. Tento svetrík vyzerá skvelo.“

Vošli do obchodu a Lilianne sa hneď začala prehrabávať vo svetroch a hľadať správnu veľkosť.

„Pre koho bude?“

„Pre maminu. Bude na nej vyzerať úžasne. Je chudá, takže sa nemusíme báť, že by ju rozširoval. A má krásnu kávovú farbu. Myslím, že S bude super.“

Po dlhom prehrabávaní ho konečne našli.

„Posledný, to máme ale šťastie, pozri je bavlnený to je fajn.“

Po hodine možno aj dvoch už stáli pri pokladni s plnými rukami oblečenia.

„Máme všetko?“ opýtala sa Suzan.

„Počkaj. Máme svetrík pre maminu, mikinu pre tatina, košeľu pre Johnna, bundu pre Kristine, šaty pre Meisie, dupačky pre bábätko, nohavice pre Joshua a pre Louisa tričko. Áno, máme všetko.“

Zašli ešte do kníhkupectva, kde kúpili pre maminu Jocelyn sadu kníh od Julie Garwoodovej a jej sestre Kristine sadu kníh o Harrym Potterovi v najnovšom vydaní. Pre tatina Matthewa a Kristineinho manžela Johnna kúpili náramkové hodinky. Louisovi sadu pomôcok na cvičenie a pre Kristineine a Johnnove deti kúpili hračky ako dinosaura, bábiku Barbie a pre bábätko veľkého plyšového medvedíka. Zastavili sa ešte v potravinách a kúpili potrebné suroviny na perník, praclíky a medovníky, ktoré Lilianne plánovala upiecť a doniesť na privítanie. Po dlhých a vyčerpávajúcich nákupoch Lilianne odviezla Suzan domov a poďakovala jej za pomoc.

Keď sa Lilianne vrátila domov Louis tam ešte nebol. To ju celkom prekvapilo, lebo zvyčajne končil skôr ako ona, ale bola celkom rada. Aspoň mohla v kľude zabaliť darčeky, zbaliť sa a pustiť sa do pečenia. Miluje pečenie a varenie, tak sa ani nedivila koľko času jej trvalo, kým dozdobila medovníky. Umyla riady, poupratovala, osprchovala sa a išla si ľahnúť s tým, že Louis tam už určite je a len si ho nevšimla, keď prišiel. No on tam stále nebol. Lilianne si ľahla do postele a vytočila Louisove číslo. Po chvíle čakania jej to zdvihol.

„Ahoj Lilianne, ako sa máš? Myslel som si, že už budeš spať.“

„Ahoj. Kde si?“

„V práci...“

„V práci? Je jedenásť hodín?!“

„Áno, šéf mi nechcel dať dovolenku, kým nevybavím všetky papiere, tak to tu dorábam. Neboj sa už len chvíľu a pôjdem domov.“

„Dobre. Dávaj si pozor.“

„Dobrú noc.“

Lilianne zrušila telefonát, skontrolovala si budík na ráno a odložila telefón na nočný stolík. Bola rada, že vie kde Louis je a od únavy hneď zaspala. O 7.00 zazvonil Lilianne budík. Chvíľu jej trvalo, kým sa prinútila otvoriť oči a prebrala sa. Pozrela sa smerom na Louisovu polovicu postele a chcela ho objať, no on tam nebol. Na jeho vankúši bol nejaký papierik.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Vianočný večierok