DOKOŘÁN

Robert Masello

Kříž Romanovců

Copyright © 2013 by Robert Masello

All rights reserved.

This translation published by arrangement with Bantam Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Marie Rákosníková, Petr Holčák, Zdeněk Kárník, 2018

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické).

Z anglického originálu The Romanov Cross přeložili Marie Rákosníková, Petr Holčák a Zdeněk Kárník.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kárník. Redakce Marie Černá.

Obálka, grafická úprava, sazba a konverze do elektronické verze Michal Puhač.

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

ISBN 978-80-7363-920-4 (pdf)

ISBN 978-80-7363-921-1 (epub)

ISBN 978-80-7363-922-8 (mobi)

(pdf – 976. publikace, 291. elektronická;

epub – 977. publikace, 292. elektronická;

mobi – 978. publikace, 293. elektronická)

Obsah

Prolog

První část

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Druhá část

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Třetí část

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Kapitola 59

Kapitola 60

Čtvrtá část

Kapitola 61

Kapitola 62

Kapitola 63

Kapitola 64

Kapitola 65

Kapitola 66

Kapitola 67

Kapitola 68

Kapitola 69

Poznámka autora

Mému bratranci Chuckovi,

se kterým můžu probrat

skoro každý problém.

S velikým vděkem.

Prolog

Beringův průliv, 1918

„Sergeji, neumírej,“ opakovala dívka a otočila se ve člunu. „Zakazuji ti umřít.“ Marně doufala, že se jí nezlomí hlas.

Když se k němu pokusila natáhnout, uhnul se, smrtelně bledé prsty stále semknuté okolo kormidelní páky.

„Ne, ne,“ řekl a s hrůzou se odtáhl. „Nedotýkej se mě.“ Měl divoké oči, na neoholené tváři skvrny od krve a mořské pěny. „Tam musíš plout,“ řekl a ukázal roztřeseným prstem přes příď lodi. „Tam!“ řekl a nutil Anu – tvrdohlavou pubertální dívku, kterou v životě nikdy nepotkala větší zodpovědnost než vybírání šatů – aby se otočila a udělala, co jí nařizoval jen o pár let starší kluk z vesnice.

Neochotně se podívala za sebe, nad hlavou jí šustily cáry roztrhané plachty, a uviděla, že v dálce za oblakem mlhy vystupuje z moře nejasný obrys tmavého a zlověstně vyhlížejícího ostrova. Z člunu vypadal jako sevřená pěst s náramkem z šedivé mlhy. Ana nikdy neviděla tak nepřívětivý pohled.

„Hledej ohně,“ zachraptěl. „Rozdělají ohně.“

„Já se ale neumím plavit sama. Musíš jet se mnou.“

Sergej zavrtěl hlavou a rozkašlal se tak mocně, až mu mezi prsty stékala krev. Skelnýma očima pohlédl na poskvrněnou ruku a zašeptal: „Bůh tě ochraňuj, malenkaja.“ A potom se, stejně klidně, jako kdyby se obracel na posteli, překulil přes bok lodi do ledové vody průlivu.

„Sergeji!“ vykřikla a vrhla se na záď tak prudce, že málem převrhla člun.

Už bylo ale pozdě, voda ho unášela pryč a kabát z tulení kůže se kolem něho vzdouval jako roztažená netopýří křídla. Ještě se několik vteřin pohupoval na hladině, nesený vlnami, dokud ho váha jeho těla, bot a oblečení nestáhla dolů. Zůstal po něm jen zvadlý, zmrzlý květ modré chrpy, plovoucí na hladině.

Z toho pohledu jí bylo do pláče.

Byla ve člunu sama – sama na celém světě – a kormidelní páka už sebou prudce trhala ze strany na stranu se skřípěním, které přehlušilo racky, jež vylétali z mlhy a zase se do ní vrhali. I Sergejovu smrt teď bude muset uložit do prázdného místa ve svém srdci, kam již uložila tolik mrtvých.

Kolik se jich jí tam má ještě vejít?

Přeplazila se přes zledovatělou lavici, v kožichu mokrém a těžkém jako brnění, a dřepla si na malé dřevěné sedátko na zádi. I když měla kapuci staženou do čela, metal jí vítr do tváře kroupy a spršky vody. Alespoň že ji poryvy větru nesly směrem k ostrovu. Musela bojovat, aby si v rukavicích ztuhlých jako rampouchy dokázala kolem jedné ruky omotat lano od plachty, jako to viděla dělat Sergeje, a druhou stisknout páku kormidla. Člun prorážel vlny, stoupal a klesal, stoupal a klesal. Mlha ji zahalila jako rubáš. Byla tak vyčerpaná, tak zmrzlá a hladová, že upadla do jakési otupělosti.

Myšlenkami se zatoulala ke své zahradě v Carském Selu, soukromém sídle u Petrohradu, kde si sama pěstovala růže, a k oslavě, kterou tu její rodiče uspořádali k jejím patnáctým narozeninám. Bylo to před pouhými dvěma lety, předtím, než se její život ze snu proměnil v noční můru. Teď to vypadalo, jako by to všechno bylo jen výplodem její mysli. Vzpomínala na to, jak jí sestra darovala knihu básní jejího oblíbeného básníka, Puškina, a na malého bratra, posazeného na svém poníku, jehož otěže držel Nagornyj, drsný námořník, který se stal jeho stálým doprovodem.

Na verandě stál nepohnutě její otec ve vojenské uniformě a držel za ruku matku.

Vlna ji udeřila přímo do obličeje a mrazivá voda jí stékala po krku i za límec kabátu. Srdce se jí sevřelo, když jí páka málem vyklouzla z ruky, a lano přivázané k plachtě ji řezalo do ruky jako škrtidlo. Na botách se jí leskl led a v nemocné noze už úplně ztratila cit.

Pamatovala ovšem také na mnicha s černýma očima a dlouhým rozcuchaným vousem, který se tyčil za matkou. Vykládaný kříž, který nosil na kutně, jí teď visel na krku, schovaný pod korzetem a kabátem. Ochránil ji už od mnohého, přesně jak mnich sliboval, přesto pochybovala, že ji ochrání i teď.

Jak se loď přibližovala ke břehu, poskakovala jako kůň, který chce shodit svého jezdce, a Ana se musela pevně zapřít o záď. Dno loďky bylo po kotníky plné ledové břečky, která se přelévala sem a tam přes zbytky jejích zmrzlých zásob.

Jestli dnes nedorazí k pevnině, určitě bude ubohého Sergeje následovat do ledových hlubin. Racci a mořští orlové kroužili po olověné obloze a posměšně křičeli.

Přitáhla plachtu, loď se položila na bok a dál prorážela mořské vlny. Byla už tak blízko, že viděla hromady kamenů poházených po pláži a za nimi hustou stěnu zasněženého lesa. Ale kde byly ohně, které Sergej sliboval? Rukávem si z očí setřela mořskou vodu – vždy trpěla krátkozrakostí, ale marnivost jí nedovolila nosit brýle. Doktor Botkin jí je kdysi nabídl, bylo to v domě s bíle natřenými okny, v domě, kde...

Ne, nesměla na to myslet. Musela své myšlenky držet na uzdě... obzvlášť teď, když její život opět visel na vlásku.

Přes příď člunu se vrhl orlovec a pak zamířil zpátky kolem vrzajícího stěžně. Sledovala ho očima a najednou zahlédla na útesech před sebou mihotavé světlo – plamen vysoký jako strom.

A když přimhouřila oči, uviděla další.

Srdce jí poskočilo.

Ozval se skřípot, jak příboj drhnul dnem člunu po nánosu ostrých kamenů a škeblí. Povolila sevření lana a plachta se trhnutím otočila a práskla jako výstřel z pistole. Zmrzlýma rukama se pověsila na kormidelní páku, zatímco loďka drncala a smýkala se, dokud příliv neustoupil a neuvízla na mokrém písku a štěrku.

Nemohla se téměř pohnout, ale věděla, že když zaváhá, přihrne se další vlna a stáhne ji zpět do moře. Ještě než ji opustí poslední špetka síly, se teď musí přinutit, aby se vyškrábala k předku lodi a vystoupila na ostrov.

Vrávoravě vstala – levou nohu měla necitlivou jako sloup – a vlekla se přes sedátka. Loď se pod ní houpala a vrzala. Zdálo se jí, že zaslechla zvonění zvonu, hluboký dunivý zvuk, který se odrážel od skal a stromů. Sáhla si na hruď, kde visel kříž, a zamumlala děkovnou modlitbu svatému Petrovi za to, že ji ochránil od zlého.

Pak vstoupila do vody, která sahala nad okraj jejích bot, málem přitom upadla, a potácela se k pláži. Nohy jí podkluzovaly a zakopávaly o mokré kameny, ještě ale vylezla několik metrů po písku nahoru, než si dovolila klesnout na kolena. Hlavu měla svěšenou, jako by čekala na ránu sekyrou, a přerývavě lapala po dechu. Slyšela pouze šelest sněhu ve svých vlasech. Ale byla naživu, a to bylo hlavní. Přežila putování zmrzlou tundrou, cestu po otevřeném moři... a hrůzu v domě s bíle natřenými okny. Dostala se na jiný světadíl, a když se rozhlédla po pláži, uviděla v šeru tmavé skvrny, které běžely směrem k ní.

Skutečně, běžely k ní, aby ji zachránily. Sergej mluvil pravdu.

Kdyby měla sílu, zavolala by na ně nebo by zamávala.

Z končetin jí zmizel veškerý cit, zuby jí drkotaly v lebce.

Postavy se přibližovaly tak rychle a běžely tak nízko při zemi, že téměř nevěřila svým očím.

Když si uvědomila, co jsou běžící skvrny zač, ucítila, jak jí srdce sevřel ještě horší chlad.

Zoufale se snažila doplazit zpátky k lodi, ale ta už se uvolnila a mizela v mlze.

To za tímto ušla tak dalekou cestu?

Byla ale příliš vyčerpaná, příliš ochromená zimou a zoufalstvím, než aby se snažila zachránit.

V hrůze se dívala na pláž, jak k ní po kamenech a písku uhání smečka vyhladovělých černých vlků s kmitajícími běhy a očima, které v soumraku oranžově svítily.

První část

Kapitola 1

Chanašin

Provincie Hilmand, Afghánistán, 10. července 2011

„Jste v pohodě, majore?“

Slater věděl, jak vypadá, takže chápal, proč se seržant Groves ptá. Ráno spolykal hrst pilulek, ale horečka se mu vrátila. Vystrčil ruku, aby se přidržel, pak ji však ze střechy džípu zase rychle sundal. Plech byl rozžhavený jako kamna.

„To přejde,“ řekl a špičkami prstů si přes maskáče masíroval stehno. Ráno dělal vizitu v kasárnách a pak dohlížel na to, jak dva další muže nakládají do vrtulníku, oba na pokraji smrti. Nebyl si jistý, jestli to přežijí. Malárie, kterou se sám před rokem nakazil na misi v Dárfúru, zdecimovala základnu i přes všechna běžná opatření. Majora Franka Slatera vyslali, jako lékaře americké armády a polního epidemiologa, aby situaci vyřešil – a to rychle.

Rýžová pole, na která se teď díval, byla výbornou líhní pro vražedné komáry a základna byla postavena nejen příliš blízko, nýbrž také přímo po větru. V noci, kdy se hejna hmyzu ráda krmila, se zvedala z políček a v obrovských množstvích usedala na kasárna, kantýnu a strážní věže. Jednou v údolí Eufratu viděl Slater mrak hmyzu, který byl tak hustý a letěl tak vysoko na obloze, že si ho spletl s přicházející bouřkou.

„Tak co s tím chcete udělat?“ zeptal se seržant Groves. Byl to drsný černoch, stejně nekompromisní jako ulice Clevelandu, odkud pocházel – jednou Slaterovi řekl: „Když jsem odcházel, vyráběly se tam tak leda rampouchy,“ – mluvil vždycky stručně a k věci. „Postříkat bažinu, nebo přestěhovat základnu?“

Nad tím přesně uvažoval Slater, když ho vyrušil párek poutníků, asi devíti- nebo desetiletá holčička s otcem, kteří se brodili rýžovým polem a vedli mulu s příliš velkým nákladem. V Afghánistánu prodělal malárii skoro každý – byla tak běžná jako angína ve zbytku světa – a buď na ni umřel, nebo si vůči ní vyvinul jakousi odolnost. Nemoc přicházela často, ale naučili se s tím žít.

Zato mladí Američané, kteří právě přišli z wisconsinských farem a horských městeček v Coloradu, si tak dobře nevedli.

Dívka vedla mulu, zatímco otec přidržoval obrovské koše zrní přehozené přes vychrtlý hřbet zvířete.

„Podívám se na to,“ řekl vojín Diaz a vystoupil ze svého sedadla řidiče. V ruce už držel svoji M4. Jedno se vojáci na Středním východě rychle naučili, a sice že i ten nejnevinnější pohled může být jejich poslední. V koších mohly být schované výbušniny. Muly mohly být časované bomby. I děti mohly sloužit jako návnada nebo je mohli džihádisté rovnou obětovat. Na minulé misi se musel Slater probírat sutinami dívčí školy v kandahárské provincii, poté co tálib, který pracoval v utajení jako školník, vjel přímo do třídy na motorce ověnčené výbušninami.

„Alláhu akbar,“ zvolal jásavě školník těsně předtím, než všechny poslal do slíbeného království.

Posledních deset let vídal Slater smrt v jejích různých podobách téměř denně. Pořád si ale nebyl jistý, co je horší – jestli to, že ho stále dokázala překvapit, nebo to, že většinou ho nepřekvapovala. Často si říkal, jak moc může mít člověk srdce z kamene? Jak moc musí být z kamene?

Dívka teď vyváděla mulu ven z pole na hráz a přitom se otočila a zpod šátku se na něj dívala velkýma černýma očima. Otec šlehal zvíře přes zadek dutým rákosem. Vojín, s puškou pověšenou hlavní dopředu, jim přikázal, aby se na místě zastavili. Jeho znalosti arabštiny byly skutečně základní, ale gesto ruky a nabitá zbraň byly univerzální řečí.

Slater s Grovesem, jenž byl jeho pravou rukou na všech misích, od Iráku po Somálsko, sledovali, jak k nim vojín Diaz přistoupil.

„Otevřete koše,“ řekl a rukou naznačil, co po nich chce. Otec dceři pokynul, ta odklopila víko koše a čekala, až se voják podívá dovnitř.

„Druhý taky,“ řekl Diaz a obešel skloněnou hlavu muly.

Dívka uposlechla rozkaz a stála u koše, zatímco Diaz hlavní prohrabával zrní.

Zrovna když mu chtěl dát Slater povel, aby je nechal jít – takhle si chtějí naklonit duše a srdce místních – vystřelila z koše rychle jako blesk perleťově zelená stuha a uhodila dívku do tváře. Ta se skácela, jako by dostala ránu palicí, a začala se na zemi svíjet. Vojín s leknutím uskočil.

Pořád dokola opakoval „panebože“, a puškou mířil zmateně na její cukající se tělo. „Had!“

Slater to už ale věděl a utíkal k dívce, jejíž otec kvílel hrůzou. Zuby hada byly stále ještě zaklesnuté v její tváři, kam vypouštěly jed, a jeho ocas se zuřivě mrskal. Slater vytáhl z pochvy polní nůž – kterým jindy odřezával vzorky tkáně z nakažených mrtvol – a druhou rukou popadl zmijí ocas. Dvakrát mu ocas, pevný jako ocelová trubka a pokrytý drsnými šupinami, vyklouzl z ruky, napotřetí jej však udržel a protáhl nůž mezi obratli. Vyšplíchla krev a půlka hada se oddělila, hlava ale dál vězela ve smrtelném kousnutí.

Dívka měla zavřené oči a její končetiny sebou trhaly, takže Groves ji musel svýma velkýma rukama přimáčknout, aby mohl Slater sevřít zadní část hlavy umírající zmije a uvolnit zuby. Hadí jazyk se zakmitl jako bič, ale světlo ze žlutých očí se vytrácelo. Slater ji stiskl pevněji, až se jazyk zastavil a z očí úplně zmizel lesk. Odhodil mršinu dolů z náspu a Diaz oba kusy pro všechny případy pokropil sprškou kulek z pušky, až se skutálely do kalné vody.

„Přineste mi lékárnu!“ zařval Slater a Diaz běžel k džípu.

Groves, mohutný jako fotbalový obránce, ale něžný jako chůva, dřepěl nad dívkou a zkoumal ránu. Na tváři jí zely dvě dlouhé rány a po snědé pleti byla rozmazaná krev. V žilách už jí proudil jeden z nejmocnějších jedů, jaký v živočišné říši existuje.

Její otec se kolíbal ve svých sandálech, naříkal a hlasitě se modlil. Dokonce i mula pitomě hýkala na poplach.

Diaz podal již otevřenou lékárnu Slaterovi, který, s pohyby na autopilota, začal dívce podávat látky proti srážení krve a snažil se ji co nejlépe stabilizovat. Věděl ale, že život jí může zachránit jen protijed, kterého byl v poslední době nedostatek.

A to jen v případě, že jí bude podán do hodiny.

„Sežeň nejbližší vrtulník,“ řekl Diazovi. „Musíme tu holku dostat do nemocnice.“

Voják ovšem váhal. „Nic proti, pane, ale rozkaz je, že převozy jsou jen pro vojenské oběti. Pro civila nepřiletí.“

Groves se na Slatera podíval smutnýma očima a řekl: „Má pravdu. Od doby, co před třemi dny sestřelili ten vrtulník, přes to nejede vlak. Výjezdy pro civily jsou zastavené.“

Slater je slyšel, ale pochyboval, že jsou připraveni přihlížet, jak holčička umírá. Její otec křičel anglicky těch několik slov, která znal: „Pomoc! USA! Prosím, pomoc!“ Klečel v prachu a v prstech drtil svoji pletenou čapku.

Srdíčko jí tlouklo jako buchar a končetinami škubala křeč. Slater věděl, že každý další odklad jí bude osudný. U někoho tak malého a lehkého, kdo dostal plnou dávku zmijího jedu – viděl v životě dost těchto hadů, aby věděl, že tenhle byl dospělý – nemohlo trvat dlouho, než se krevní buňky začnou rozkládat.

„Snažte se ji udržet v klidu,“ řekl Grovesovi a Diazovi, doběhl k džípu, popadl vysílačku a zavolal na hlavní základnu.

„Máme tu raněného!“ řekl Slater, „Zmijí kousnutí. Potřebuje okamžitou – říkám, okamžitou – evakuaci!“

Viděl, jak si Groves s vojínem vyměnili pohledy.

„Vaše souřadnice?“ zapraskal hlas v mikrofonu.

Souřadnice? Slater se snažil soustředit, krev mu hučela ve spáncích. „Jsme asi dva kiláky od základny Chanašinu,“ řekl a úporně se soustředil, „na jižní straně rýžových polí.“

Najednou se vedle něj vynořil Groves a vytrhl mu mikrofon, ale místo aby odvolal majorův příkaz, uvedl přesné souřadnice.

„Řekněte jim, že vykládání zásob můžou dokončit potom,“ vyštěkl Groves. „Potřebujeme tu ten vrtulník hned! A řekněte, ať v nemocnici připraví všechen protijed, co tam mají.“

Slaterovi se třásla kolena, tak si dřepl ve stínu džípu.

„Nemusel jsi se do toho namáčet,“ řekl Slater, když Groves položil vysílačku. „Ať to dopadne na moji hlavu.“

„Neboj,“ řekl Groves, „spadne toho dost pro všechny.“

Příští půlhodinu udržoval Slater dívku pokud možno v klidu – čím víc sebou házela, tím rychleji jí koloval jed v krevním oběhu – zatímco seržant a vojín pozorně hlídali sousední pole. Bojovníky Tálibánu přitahovalo neštěstí jako žraloky krev, a kdyby tušili, že má přiletět vrtulník, snažili by se najít na skladě ještě jednu poslední raketu Stinger. Slater také nechtěl dojít na základnu pro posily, protože by někdo mohl zjistit, co se skutečně děje, a misi zrušit.

„Slyším ho!“ řekl Groves a otáčel se k mírné vyvýšenině uprostřed zakrslých kopců.

I Slater ho slyšel. Burácení rotorů jen o několik vteřin předcházelo přílet Černého jestřába, který se vznesl nad vrcholky. Pilot nejprve udělal rychlé průzkumné kolečko, pak přistál asi deset metrů od džípu, s vrtulí roztočenou a drnčícím motorem. Postranní dvířka se otevřela a do oblaku kouře vyskočili dva mariňáci s nosítky.

„Kde?“ křikl jeden a stíral si z ochranných brýlí rozvířený prach.

Diaz ukázal na holčičku, která teď ležela na náspu mezi Slaterem a seržantem.

Oba vojáci se zastavili na místě a jeden z nich zakřičel přes hlasité burácení vrtulníku: „Civilista?“

Druhý řekl: „Pouze vojenské oběti. Tak zní rozkaz!“

„Máte pravdu,“ řekl Slater a poťukal si na dubový list majora na košili, „ale tady dávám rozkazy já! Holčička jde do nemocnice, a to hned!“

První voják ještě váhal, druhý ale položil svůj konec nosítek k nohám dívky. „Mám doma dceru,“ zamumlal, zatímco dívku balil do ponča, a pak ji s Grovesem přenesl na plátno.

„Veškerou zodpovědnost beru na sebe,“ řekl Slater. „Tak pohyb!“

Když se ale otec dívky pokusil vylézt do vrtulníku, pilot rázně zavrtěl hlavou a mávl rukou. „Není to možné,“ zavolal. „Už teď neseme příliš velký náklad.“

Slater musel muže odstrčit, nebyl čas na vysvětlování. „Řekni mu, co se děje,“ zavolal na seržanta.

Otec křičel a plakal – Diaz se ho pokoušel zadržet – zatímco Slater zaklapl dvířka a bouchl zezadu do sedadla pilota. „O. K., jedem, jedem.“

Aby se vrtulník vyhnul případným střelám, vyrazil z rýžových polí nejprve šikmo nahoru a pak kličkoval pryč. Zaplavené oblasti, nazývané zelená zóna, patřily k nejnebezpečnějším oblastem v Afghánistánu, neboť byly útočištěm odstřelovačů a povstalců. Slater zaslechl krátké zabušení na dno vrtulníku, podobné zvuku psacího stroje, a viděl, že alespoň jednomu tálibovi se podařilo vypálit několik salv. Vrtulník vystoupal výš a vznesl se přes holé červené kopce, ze kterých vyčnívaly rezavé kostry sovětských vojenských letounů, napůl pohřbených v hlíně a písku. Teď už to byl jen závod s časem. Dívčina tvář byla oteklá, jako kdyby měla příušnice. Slater jí co nejopatrněji navlékl kyslíkovou masku. Když jí přetahoval gumičku přes hlavu, napadlo ho, že má uši jako dokonalé mušličky. Nevnímala, co se děje, ani kde je. Blouznila z bolesti, šoku a adrenalinu, který bez přestání vylučovalo její tělo automaticky do krevního oběhu.

Vojáci, připoutaní v sedadlech vedle nevyložených palet se zásobami, se drželi zpátky a tiše pozorovali majora Slatera, jak o ni pečuje. Zdálo se, že jeden z nich, ten, který měl dceru, se nehlasně modlil. Všichni ale věděli, že afghánská holčička je teď Slaterův problém.

Když vrtulník vletěl do prostoru nemocnice a přistál, už měla zavřené oči, a když jí Slater zvedl víčka, bylo vidět jen bělmo. Končetiny se téměř nehýbaly, jen občas jimi otřásl náhlý záchvat, jako by jí tělem probíjela elektřina. Kdyby býval měl protijed u sebe, věci by se měly jinak, byla to ale drahá a nedostatková záležitost a bez chlazení se látka rychle kazila.

Některé členy nemocničního personálu nový pacient překvapil – zatímco čekali vojáka, dorazila malá Afghánka – ale Slater rozdával příkazy s takovou samozřejmostí, že neztratili ani vteřinu. Když ji vezli na operační sál, kde už byly připravené infuze, zašpiněný hlínou a potem, s prsty od hadí krve stále ještě tiskl její bezvládnou ruku. „Dávejte pozor, až je budete zavádět,“ varoval Slater. „Z míst vpichu bude prosakovat jed.“

„Majore,“ řekl chirurg klidně, „víme, co děláme. Nechte to na nás.“

Když však chtěl pustit její ruku, ucítil chabý stisk. Možná si myslela, že to je její otec.

„Drž se, broučku,“ řekl něžným hlasem, přestože pochyboval, že ho slyší a rozumí mu. „Nevzdávej to.“ Vyprostil prsty z jejího sevření a sestra ho prudce odstrčila stranou, aby se dostala k ráně a mohla ji vyčistit. Lékař vzal injekční stříkačku s protijedem, podržel ji proti světlu a vytlačil z pístu vzduch.

Slater věděl, že teď už jen překáží, a tak vyšel ven a díval se okýnkem v lítačkách. Lékař a sestry prováděli úkony svižně a s metodickou přesností. Slater se však obával, že od nehody uplynula příliš dlouhá doba.

Roztřásl se a svezl se do dřepu vedle dveří. To byla nejhorší recidiva malárie za několik měsíců a náhlý závan z větráku v něm vyvolal touhu po peřině. Kdyby ale přiznal, jak špatný je jeho stav, mohli by ho zavřít do kanceláře ve Washingtonu – a tak nechtěl za nic na světě skončit. Potřeboval se jen dostat na své lůžko, spolykat pár prášků a za pár dní to vypotit. Krev mu bušila ve spáncích jako bicí soustava.

A nezlepšilo se to, ani když z druhého konce chodby uslyšel dunivý hlas svého velícího důstojníka, plukovníka Keenera. „To vy jste přivolal výjezd, majore Slatere?“

„Ano.“

„Ano, pane,“ opravil ho Keener a očima přejel zprávu, kterou měl v ruce. „A tvrdil jste, že to byl voják? Že raněný byl voják?“

„Ano,“ odvětil, „pane.“

„A uvědomujete si, že nejsme záchranná služba? Že jste odvolal Černého jestřába z naplánovaného letu s bojovým účelem, aby se věnoval zcela nevojenské záležitosti?“ S každým slovem bylo zjevnější jeho rozčílení. „Možná jste nečetl pokyny, vydané předevčírem pro veškerý personál základny?“

„Četl, od začátku do konce.“

Slater si uvědomoval, že tvrdohlavost mu moc nepomůže, ale bylo mu to jedno. Popravdě řečeno na protokoly, nařízení a povely už několik let kašlal. Stal se lékařem, aby mohl prostě a jednoduše zachraňovat životy, a epidemiologem se stal proto, aby mohl zachraňovat tisíce životů, a to na nejhorších místech zeměkoule. Dnes se však opět snažil zachránit jen jeden život.

Jednu jedinou holčičku s dokonalýma ouškama. A otce, který kdesi v Chanašinu určitě prosí Alláha o zázrak... zázrak, který mu asi nebude darován.

„Víte samozřejmě, že budu nucen incident nahlásit a Vojenský patologický ústav bude muset vyslat nového pracovníka, aby rozhodl, jak řešit malárii,“ říkal plukovník. „To potrvá možná několik dní a zaplatíme za to životy Američanů.“ Slovo „Američanů“ řekl takovým způsobem, aby bylo jasné, že na celém světě se počítají jedině oni. „Než dostanete další pokyny, doktore, jste zproštěn služby a nesmíte opustit základnu. Kdybyste to snad nevěděl, jste v pěkným srabu.“

Slaterovi to opravdu nemusel zdůrazňovat. Zatímco Keener soptil a snažil se přijít na další výhrůžku, major lovil v kapse tablety chlorochinu, které bral každých pár hodin. Pokusil se je spolknout nasucho, ale v ústech měl příliš vyprahlo. Protáhl se okolo plukovníka, dobelhal se k pítku, kde spláchl tablety a pak strčil hlavu pod proud vody. Bylo mu, jako by mu na hlavě hořel lesní požár, který teď konečně začal ustupovat.

Z operačního sálu vyšel chirurg, na každého z nich pohlédl, pak přistoupil k plukovníkovi a něco mu zašeptal do ucha. Plukovník s vážným výrazem přikývl a lékař zase proplul dvoukřídlými dveřmi.

„Co?“ řekl Slater a zarýval si prsty do mokrých vlasů. Po šíji mu stékala voda.

„Vypadá to, že jste zbytečně zahodil kariéru,“ odpověděl Keener. „Dívka právě zemřela.“

Slater si později pamatoval jen výraz, který měl plukovník ve tváři – výraz, který viděl na stovkách tváří činitelů, jež zajímalo jen vykonávání rozkazů – předtím, než ho srazil k zemi. Matně si také vzpomínal, jak v němém úžasu vrávoral nad Keenerem, který ležel pod ním na ušmudlaném zeleném linoleu.

Samotná rána, která musela být pořádná pecka, byla ale záhadou.

Poté se vrátil k pítku a strčil hlavu pod pramínek vody. Říkal si, že kdyby v něm ještě zbyly nějaké slzy, musely by teď téct. Už ale žádné neměl. Dávno vyschly.

Z opačného konce chodby uslyšel zvýšené hlasy a dupot bot vojenské policie, která ho přišla zatknout.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Obsah

Prolog

První část

Kapitola 1

Druhá část

Třetí část

Čtvrtá část