VLNY

Pavel Sebastian Huška

2012 - 2013

Toto dílo je věnováno mé ženě, mé rodině a mým blízkým přátelům;

všem těm, kteří jsou mi na tomto světě nejdražší…

OHEŇ

Oheň plane v Nekonečnu,

jako v samém srdci světa,

jako ve tvém těle hříšném,

jako v mysli nezralé.

Živel mocný, odedávna

soupeře s ní nelítostně,

nerad vodě ustupuje,

hoden síly trvalé.

Oheň domov zútulní ti,

když pec zvolna rozehřívá,

je to věru patron silný,

rozpálí i kamení.

Za dnů zimních zahřeje tě,

v ohništi, když plápolaje,

živé stíny skotačící

kreslí na zdi stavení.

Oheň jindy pro potěchu

krátké letní noci zpestří,

a tu bajky vyprávěné

pozornost tvou poutají.

Praskání pak nasloucháváš,

sedíš a jen pozoruješ,

uhlíky jak oranžové

vzhůru k nebi stoupají.

Oheň vášně spaluje tě,

arci vždy mu neporučíš,

často ani neuhádneš,

kdo že koho ovládá.

Jednou klidně odpočíváš,

druhdy cos tě popudí zas,

a čert, už se chechotaje,

pod kotel hned přikládá.

Oheň, který zlým je pánem,

zkrocen je však užitečným,

a tak dobře mnohokráte

posloužil ti zaživa,

po odchodu do Věčnosti

o tělo tvé postará se,

pokud jej však podle zvyku

nestráví zem červivá…

SÍLA

Síla se rodí,

ničí i plodí,

nezměrně mocný

života grál.

Proniká zcela

duše i těla,

z věčného Zdroje

šíří se dál.

Přítomna všude

byla a bude;

vždyť také celý

pohání svět.

Někdy se skrývá,

kdo však se dívá,

ten ji i přesto

odhalí hned.

V kořenech stromů,

rachotech hromů,

ve slunce záři,

tmě liščích nor.

V úrodných polích,

jeskyních trollích,

nejhlubších dolech,

vrcholcích hor.

V ohni, když hoří,

hlubinách moří,

moci, jež vládne

bytostem všem.

V éteru jemném,

vesmíru temném,

samotném Jsoucnu,

i v srdci svém.

Někdy však přeci

stanou se věci,

co sílu vezmou,

ba život sám.

V mysli to mějme,

pročež si přejme,

kéž dost jí zbyde

do konce nám…

OSUD

Kde den s nocí potkává se,

v nekonečnu rotujíce,

v duhách barev utopené,

mraky světů jsou.

Vzdálený tak vší té kráse,

jeden z nich pak nachází se,

a ten k sobě upoutává

celou bytost tvou.

To proto, že pavučina

skutků dávných upředena,

přepevně tě obepíná,

v tenatech má svých.

A Ta, která neusíná,

v rukou váhy zlaté třímá,

neúnavně odvažujíc

ze všech činů tvých.

V prach-li tělo obrátí se,

volnosti tu nadechneš se,

chceš-li, vzhůru vylétneš si,

z výše spatříš Zem.

Nakonec však navrátí se

mocná síla rovnováhy

a ta opět neoblomně

přitáhne tě sem.

Temné stíny minulosti

na cestě tě provázejí,

osud zpět pak přivede zas

tam, kde vládne zášť.

Vždy tě bude bez milosti

následovat kamkolivěk;

do všech koutů Všehomíra,

do tohoto zvlášť.

Nežli duše bude čistá,

stráže u bran nepustí tě

tam, kde dlouho před Počátkem

oheň věčný vzplál.

Bez ustání v tato místa

loučení a beznaděje

stokrát třeba vraceti se

muset budeš dál…

ČAS

Bezmezný vládce,

císař všech věků,

v spletitých chodbách

zabloudíš snadno.

Není ho vidět,

ba ani cítit,

nalehko brát jej

není však radno.

Zvolna vše pohřbí

nánosy prachu,

období střídá,

krajinu mění.

Otupí paměť,

unaví tělo,

panovník jiný

takový není.

Otrok jsa jeho,

dosloužíš jednou,

smuteční chvíle

rozezní zvony.

Vzpomínky blízkým

zůstanou po nás,

s odchodem jejich

zemřou i ony.

Toť jest ta jedna,

nezvratně jistá,

daň, kterou času

musíme splatit.

Samotný ani

skutečným není,

co ale schvátí,

nesvedeš vrátit.

Vše, co kdy jednou

zrozeno bylo,

ve věčném ohni

na popel shoří.

Čas bratra nezná,

on vším je pro nás,

my pro něj méně

než kapka v moři…

ŽIVOT

Dotekem stvoření

život se narodí,

prostý je povolán

k poznání spět.

Povstav tu z praživlů,

tělem jest obdařen

a z lůna vypuštěn

v širý je svět.

Zrozen je jalovým,

dokud jsa mladičkým,

sobě sám předlouhým

zprvu se zdá.

Roste a prospívá,

stárne a zaniká,

jiným pak životům

vzniknouti dá.

Každý tak nakonec

k závěru dospěje,

to také jediný

úděl je tvůj.

Braň se neb schovávej,

lituj či obávej,

pro tebe nezmění

koloběh svůj.

Jak život ubíhá,

čas vládu přebírá,

tušení nicoty

nahání strach.

Je ale zbytečný,

zde cesta nekončí;

to pouze kosti se

promění v prach.

Jiný i život je

než tento bolestný;

ať chceš či nikoli,

počítej s tím.

O jeho podobě

tento však rozhodne,

jak proto záleží

naložíš s ním…

SMRT

V kolébce samotné

jedna již z kmotřiček

s tebou se slíbila

setkati zas;

tehdy, když naposled

hodiny otočí

a písek vyměří

zemský tvůj čas.

Přichází nezvána

a co jí náleží

v tichosti odnáší

vstříc černým tmám.

V kápi svou halena,

a s kosou v pařátech,

ve rmutný vcházívá

umrlčí chrám.

Toho, kdo hříšníkem

nebyl až přespříliš,

v lepší svět uvede,

nežli ten náš.

Kdybys tu nezvratnost

věděl i nastokrát,

sotva však s pravdou tou

smířit se znáš.

Není však nejzlejším,

čas-li se naplní

a Ona duši tvou

přijde si vzít;

horší, když odvede

bytost ti nejdražší,

a ty tu zlomený

dál musíš dlít.

Tehdy žal nezměrný

srdce ti probodne,

chmury též zahltí

mysl zde tvou.

Než v Její kostnaté

náruči mrazivé

i ty pouť nakonec

ukončíš svou…

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

OHEŇ

SÍLA

OSUD

ČAS

ŽIVOT

SMRT