Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Erhard Dietl

Pušíci v ZOO

Ilustrace Erhard Dietl

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE

Přeloženo z německého originálu Die Olchis im ZOO

© Verlag Friedrich Oetinger GmbH, Hamburg 2001, 2010

Translation © Grada Publishing, a.s., 2013

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 5094. publikaci

Přeložila Petra Honsová

Odpovědná redaktorka Ivana Kočí

Jazyková úprava Štěpánka Poupětová

Sazba Eva Hradiláková

Počet stran 64

První vydání, Praha 2013

Vytiskla tiskárna GRASPO CZ, a.s.

ISBN 978-80-247-4560-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE

ISBN 978-80-247-8395-9 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8396-3 (ve formátu EPUB)

Erhard Dietl

Pušíci v ZOO

Grada Publishing

Pušík je když...

Když má místo uší růžky,

slyší kašlat mravence,

škytat žížaly a mušky.

Když vybouleným nosem zavětří

a cestu k shnilým lahůdkám

si najde v povětří.

Má-li si stříhat vlásky,

to aby sháněl pilníky...

Tvrdé je má

jak ze železa hřebíky!

Protože jsou pušíci lenoši

a rádi chrní,

zavírají se jim oči

i přes den,

stejně jako v noci.

Pušímu zubu se neubrání nic.

Ten skřoupe papír, sklo, plast

i plech z popelnic!

Pušíci rádi skáčou

do kaluží

a v bahýnku si zdraví tuží.

Pušíky potěší,

když najdou v odpadcích

nějakou pochoutku.

To, co je hořké a plesnivé,

mají za dobrůtku.

Nikdy se nemyjí,

a proto pěkně smrdí.

Mouchy je za to milují,

i když jim hrozí,

že dechem páchnoucím

je na zem skolí.

Pušíci vynikají náramnou silou.

232 metrů hodí do dálky cihlou!

Cítí se dobře

v smradlavém dýmu

a z výfukových plynů

nemají alergickou rýmu.

Déšť, narozeniny a dobrý nápad

„Křehoučká plechovka a hadřík smradlavý, stařičká trepka a umělý chrup, olejík na kolo, vajíčko zkažený, všechno, co necháš mi, zbaštím jak sup!“ pobrukuje si děda pušík. Dřepí před puším doupětem na jablkově zeleném plastovém kyblíku a s chutí okusuje starou podrážku. Žvýká ji jako žvýkačku a dívá se na malé pušíky, jak z kaluže loví tmavohnědé bahýnko.

Ze skládky zavane puší vzdoušek, obloha je šedá jako beton a husté dešťové kapky bubnují na starou vanu u pušího doupěte. Puší babička se vyšourá ven a zívne si. Z pusy jí vyvane takový smrádek, že jím uzemní i tlustou vosu.

„Při slizkém bahýnku a oschlém sýru!“ zahaleká děda pušík na malé pušíky, kteří stavějí veliký hrad z bláta. Děda si odplivne kus podrážky. „Když jsem byl tak starý jako vy, hráli jsme si úplně jinak!“

„A jak?“ zeptá se pušíček a připlácne na hrad ještě trochu bahýnka.

„Před 800 lety jsem žil v Africe,“ vypráví děda pušík. „Tam jsme si hráli třeba na vzpírání slonů.“

„Copak je to slon?“ zeptá se pušíček.

„Aby vás vzal mrzutej upšoukanej čert! Vy nic nevíte! Slon je přece veliké šedé zvíře,“ řekne děda pušík. „My jsme ho chytili za nohy, a kdo ho nejvíckrát zvedl, vyhrál.“

„Tomu nevěřím,“ říká pušíček.

„Sloni neexistují, to sis zase jen vymyslel.“

„Nebo házení do klokaní kapsy v Austrálii,“ rozvášní se děda pušík, „to byla moje nejoblíbenější hra! Klokani si drželi vaky a my jsme jim do nich házeli prázdné plechovky!“

„Copak je to klokan?“ chce vědět druhý pušíček.

„Při mlaskavém ropuším pšouku! Vy snad vážně nemáte ani tušení!“ vyletí děda pušík.

„My jsme taky nikdy nebyli v Africe,“ řekne pušíček. „Vždyť jsme ještě nikdy nikam nevyrazili!“

Děda pušík chvíli přemýšlí, polkne zbytek podrážky a pak řekne: „Dávejte pozor, vy dva, mám nápad!“

„Dneska všichni poletíme do zoo! V zoologické zahradě v Zaprášené Lhotě vám ukážu, že mám pravdu. Tam žije spousta zvířat. Sloni, klokani a sup ví, co ještě!“

„To je puší nápad!“ přidá se babička pušice. „To já půjdu s vámi! Mám totiž dneska narozeniny! Už 4711.!“

„Už zase?“ diví se děda pušík i malí pušíci. „Copak jsi minulý týden neměla narozeniny dvakrát?“

Na to babička jen přikývne. Prostě si narozeniny slaví, kdy se jí zachce a jak často se jí zlíbí. Ona je puší babička už hodně stará, asi 800 let, a to už je co říct.

Jak známo, pušíci se dožívají vysokého věku. Dědovi pušíkovi je teď 982 roků, malým pušíkům 45 a pušímu miminku je už 12 let.

„Já narozeniny ráda slavím a s vámi se ráda bavím!“ prozpěvuje si puší babička. „Do zoo si dnes vyrazíme a se zvířátky se potěšíme!“

Vtom za rohem vyjde táta pušík. Nese si v náručí hromádku prkýnek.

„Já s vámi neletím,“ řekne. „Nemám chuť. Chci dneska postavit garáž pro našeho dráčka Ohnivouse.“ A odhodí prkna do bláta.

„Já taky ne!“ zavolá puší maminka z doupěte. „Běžte si sami. Musím se postarat o puší miminko. Omylem vypilo čistou vodu a vůbec mu není dobře.“ Řekne a lehoučce poklepe pušátku na zádíčka.

„Tak tady zůstaňte, pěkně zalezlí jako svrábci!“ řekne děda pušík.

A za pár minut už babička pušice, děda pušík a oba pušíčci šplhají na Ohnivouse. Dráček jako vždycky podřimuje za doupětem.

„Zatop nám pod soplem!“ zaburácí děda pušík.

Na to Ohnivous vypustí žlutý kouřový mrak, pak to v něm zarachotí a pušíci se vznesou nad horu odpadků směrem k Zaprášené Lhotě.

Konec ukázky

Table of Contents

Pušík je když...

1. Déšť, narozeniny a dobrý nápad