Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ukážka z elektronickej knihy

Gaby Scholz

ilustrace Josef Hammen

Hubert a přátelé – Poklad v jeskyni

Přeloženo z německého originálu „Carlos, Knirps & Co. Bd. 2 – Der Schatz in der Höhle“ vydaného nakladatelstvím cbj Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH.

Original title: Carlos, Knirps & Co. Bd. 2 – Der Schatz in der Höhle by Gaby Scholz © 2012 by cbj Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5098. publikaci

© Grada Publishing, a.s., 2013

První vydání, Praha 2013

Překlad: Jitka Koubková

Sazba: Lucie Němcová

Redakce: Zdenka Velkoborská

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s., Husova 1881, Havlíčkův Brod

Počet stran 80

Publikace z nakladatelství Grada Publishing, a.s. si můžete zakoupit u svého knihkupce nebo objednat v Zákaznickém servisu nakladatelství Grada Publishing, a.s., U Průhonu 22, 170 00 Praha 7, tel.: 234 264 511, fax: 234 264 400, e-mail: obchod@grada.cz, www.grada.cz.

Na Slovensku objednávejte knihy na adrese:

Zásielková služba Grada Slovakia, spol. s r. o., Moskovská 29, 811 08 Bratislava, Slovensko, tel.: 02/556 45 189, fax: 02/556 45 289, e-mail: grada@grada.sk

Pokud máte pocit, že byste nám chtěli sdělit něco ohledně této knihy, napište, prosím, na adresu redakce: koedice@grada.cz.

ISBN 978-80-247-4657-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořila Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-8716-9 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8717-6 (ve formátu EPUB)

Prokop se nenarodil!

„Hodně štěstí, zdraví, hodně štěstí, zdraví, hodně štěstí, milý králíku, hodně štěstí, zdravííí!“

Hubert se rozmáchnul a šťouchnul do houpací sítě, ve které spokojeně podřimoval králík Hanuš.

„Dobré ráno,“ zachichotal se Hanuš, kterému jeho kamarádi někdy říkali Hána, a protřel si oči. „Taková serenáda po ránu! To je od tebe moc milé! Ale jak víššš, že mám dnes narozeniny?“

Hubert ukázal tlapou na nástěnný kalendář.

„Protože jsi pod dnešní datum velkými písmeny napsal:‚Narozeniny proslulého zpívajícího králíka Hanuše Carusa‘.“

„Ach ano, máš pravdu!“ zasmál se Hanuš a seskočil z houpací sítě přímo k velkému balíku.

„Snad to není dárek pro mě?“ ptal se rozrušeně.

Než stihl Hubert přikývnout, měl už Hanuš krabici rozbalenou.

„Lahoda, díky!“ jásal oslavenec a zakousnul se do slaďoučké mrkve. Kromě ní byl v krabici ještě kousek plástve s medem a... baterka!

„Tu jsem našel tady v maringotce pod pohovkou,“ řekl Hubert. „A teď je tvoje!“

„Paráda!“ zvolal Hanuš nadšeně a baterku rozsvítil. Pak ji zhasnul. A pak rozsvítil. A zase zhasnul.

„Hej, copak je to za oslavu?“ mumlal tučňák Prokop rozespale. Ležel ve svém nádherně chladivém plechovém umyvadle a slastně se protahoval.

Hubert se k němu naklonil a zašeptal: „Hanuš má narozeniny! Honem, pogratuluj mu!“

„Aha?“ podivil se Prokop a škrábal se ven. „Proč bych mu měl gratulovat?“

„No,“ Hubert se zamračil a svraštil obočí, „protože Hanuš...“

„Dnes slaví narozeniny!“ dokončil za Huberta radostně Hanuš a posvítil si baterkou do obličeje, takže to vypadalo, jako by byl ozářen reflektory. „Proto mi všššichni blahopřejí a zpívají mi. A dostávám dárky. A možná přijde i někdo na návššštěvu a taky mi pogratuluje. Tak to přece na narozeniny chodí!“

„Aha, tak je to,“ koktal Prokop. „Tedy vše nejlepší k tvým slavozeninám! To je zvláštní, taková slavnost u tučňáků v zoo vůbec neexistuje. Tam se koná ‚Bohouš-vyčistil-vodu-oslava‘ nebo ‚oslava vítání ledu‘ nebo...“

„Tomu se neříká slavozeniny, ale na-ro-ze-ni-ny,“ přerušil Hanuš příval jeho slov. „Slaví se den narození. Každý rok jednou.“

„Není tedy divu, že tu slavnost neznám,“ přikývnul Prokop. „Já jsem se totiž nenarodil!“

Hubert a Hanuš si vyměnili překvapené pohledy. Pak oba najednou vyprskli smíchy.

„Jasně, že ses narodil!“

„Nééé, to tedy ne!“ odvětil Prokop pohotově. „O tom bych musel přece něco vědět!“

„Ale všechna zvířata se na-ro-di-la,“ tvrdil Hubert.

„Přesně tak, dokonce je na to důkaz,“ dodal Hanuš tajemně. „Máme totiž pupík!“

A už si povoloval kalhoty, šťoural se v srsti na břiše a ukázal na malou dírku, na kterou ještě navíc posvítil baterkou. Také Hubert zalovil ve svém kožichu a ukázal o trochu větší dírku.

Prokop zakroutil hlavou.

„To je tedy skvělý důkaz! A co mají ty dírky znamenat? Jsou to snad jizvy svědčící o vaší statečnosti? Jako ty, které mám na ramenou?“ Tučňák ukázal svá ramena, kde měl stopy po drápech obrovského orla.

„Pfff, pupík přece nemá nic společného se statečností. Z něj vedla pupeční šňůra, která mně přiváděla potravu, když jsem byl v maminčině bříšku!“ řekl Hubert.

Pak vystrčil břicho Prokop, zašťoural ve svém peří a zahlaholil: „Takovou dírku já nemám – vůbec žádnou takovou dírku nemám!“

Hubert a Hanuš se na sebe překvapeně podívali.

„Ukaž! Výš! Teď níž! Hanuši, posviť! Hmmm!“ zabručel Hubert. „Nejlepší bude, když si tě pořádně prohlédnu!“

Jednoduše tučňáka popadl a pak už bylo slyšet jen Prokopovo pištění.

„Hii-hiii-hiiiii, jsem lechtivýýý!“

Když Hubert Prokopa prohlédnul a ten se uklidnil, zhasl Hanuš baterku a prohlásil: „Zvláššštní, náš fffučňák opravdu nemá pupík!“

„Když ses nenarodil,“ ptal se Hubert zaraženě, „tak jak ses sem potom dostal?“

„Orel mě přece upustil nad lesním jezerem!“ vysvětloval Prokop a obrátil oči v sloup údivem, jak na to mohli jeho kamarádi zapomenout.

„Ale ne, Hubert má na mysli, jak ses vůbec dostal na svět, když ses nenarodil své mamince?“ ptal se Hanuš netrpělivě.

Prokop se pyšně rozhlédnul kolem sebe a prohlásil: „Tučňáci se nemusí narodit. Prostě... jsou... tady!“

„No jasně! Prokůpek jako miminko jen tak hupsnul na svět – hopsalasa – a byl tu. Tak to myslíššš?“ hihňal se Hanuš a dloubnul rošťácky Huberta loktem do žeber.

Ten zaburácel: „Anebo je snad náš panáček ve fraku... nějaký duch, hohohó?“

Prokop odfknul: „Pfff!“

Načež ho Hanuš přátelsky objal kolem ramen a pronesl: „Každopádně je náššš tučňáček hotový chudáček! Protože se nenarodil, nemůže nikdy slavit narozeniny. A nemůže uspořádat žádnou cool oslavu. A nemůže si k narozeninám nic přát. A nemůže dostat žádné dárky.“

Prokop posmutněl. „To je pravda,“ popotáhnul. „To je ale úplně hloupé, že nemůžu slavit narozeniny! Také bych chtěl dostat nějaké dárky!“

Najednou se od okna ozval houkavý smích.

„Ju-hu-hu-huuu! Vás tři obyvatele lesa poslouchat, to je tedy opravdu zážitek!“

Všichni tři kamarádi se otočili. V otevřeném okně maringotky, přímo na parapetu, seděla totiž velká sova a drze nakukovala dovnitř.

Sova něco ví

„Jak ses sem dostala? A jak to, že se mezi nás pleteš?“ zeptal se Hubert přísně neznámé sovy, která se u nich zčistajasna objevila.

„Přesně tak! A kromě toho – jak se vůbec jmenuješšš?“ přidal se Hanuš nevlídně.

„A když už jsi teda tady, tak hned poblahopřej mému kamarádovi k jeho slavozeninám!“ ozval se hlasitě Prokop.

Sova se smíchy popadala za břicho.

„Za prvé: Jsem sova Julie, vaše sousedka z jedle číslo tři. Za druhé: Neříká se slavozeniny, ale na-ro-ze-ni-ny. A za třetí: No jasně, milý králíku, také ti přeji vše nejlepší!“

„Děkuju!“ zářil Hanuš. „Je od tebe milé, že ses zastavila, abys mi popřála. Mimochodem, já se jmenuju Hanuššš, mé příjmení zní Caruso. Medvěd je Hubert a fffučňák, ehm, tučňák se jmenuje Prokop. Prosím, Julie, nabídni si něco z mých dárků!“

Než se stihli všichni tři obyvatelé maringotky vzpamatovat, seděla Julie na okraji krabice, koukala do ní a ptala se: „Je tu něco s červíky? Nebo s larvami? Ty jím nejraději.“

Hanušovi se zvedl žaludek.

„Ne, červi tu nejsou. Je mi líto. Ale i tak jsme tě velmi rádi poznali!“

Hubert se zamyslel a potom se rozpačitě zeptal: „Julie, řekni, sleduješ nás už dlouho?“

Sova se usmála.

„Ano, stále k vám musím nahlížet, protože jste taková zajímavá rodinka. Kdepak je možné setkat se s uprchlým cirkusovým medvědem, bojem prověřeným tučňákem a zpívajícím králíkem?“

„Ttty znáš naše tttajemství?“ zakoktal Hubert, který se už nikdy nechtěl vrátit k cirkusu.

„No jasně!“ odpověděla Julie. „Moje uši slyší všechno, dokonce i trávu růst. Ale žádné strachy, přátelé, já vás neprozradím! Připadáte mi totiž úžasní! A legrační! U-huhuhu, už jen ty slavozeniny! A přehlídka pupíků! K upípání!“

Hubert a Prokop pozorovali sovu s nedůvěrou. Avšak Hanuš se k ní bez váhání sklonil a packou ukázal na Prokopa.

„Představ si, že on nemá pupík! Ani sebemenššší pupík!“

Prokop si najednou připadal jako chudinka. Rozzlobeně ze sebe vychrlil: „Co je komu do toho, jestli mám do těla vyvrtanou nějakou dírku! Kromě toho takovou hloupou dírku vůbec nepotřebuju!“

„To je mi jasné,“ přikývla Julie. „Jestli ti to pomůže, tak já pupík taky nemám.“

„Ne?“ vykřikli Hubert a Hanuš udiveně. Jen Prokop se spokojeně uchichtnul a řekl jim: „Vidíte, tučňáci se nerodí, prostě tu jsou! A sovy očividně taky! Julie a já jsme se nenarodili, proto nemáme tu dírku a tedy ani opravdové slavozeniny!“

„Říká se tomu na-ro-ze-ni-ny!“ vyhrkli Hubert a Hanuš najednou.

„No ano,“ mumlala Julie konejšivě. „Ve skutečnosti je to tak, že jsme s Prokopem ptáci. Naše maminky nakladly vejce, ze kterých jsme se vylíhli! To je skoro, jako když se někdo narodí. Proto se naše oslava nejmenuje narozeniny, ale vylíhnutiny.“

„Nesmysl, takovou slavnost jsme v zoo také neměli,“ ušklíbnul se Prokop.

Hanuš přemýšlel. A najednou ze sebe rozčileně vysypal: „Prokope, to je ale paráda! Tím pádem můžeššš místo narozenin slavit vylíhnutiny. Ty, Prokope, až je budeš slavit, pozveššš mě? A Huberta? A Julii?“

Prokop, který začínal tušit, že se možná přece jen dočká nějaké báječné oslavy, přikývnul.

„Jasně! Také mi při vylíhnutinách něco hezkého zazpíváte? A připravíte mi večírek?

Koniec ukážky

Table of Contents

Prokop se nenarodil!

Sova něco ví