Jeden a pol ženy

Tatiana Brezinská Čuperková

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Bratislava február 2014

ISBN 978-80-89452-78-1

1. kapitola

Leto prišlo bez ohlásenia. Daždivý máj a studenú prvú polovicu júna vymenili tropické horúčavy, kropaje potu na krku a žabky na nohách. Nikto nevedel, čo si má obliecť. Ideálne by boli cisárove nové šaty, ale to by neprešlo morálnymi zákonmi štátu. Bolo to na škodu, na svoje by si prišli viacerí.

Sedela som na letnej terase na pešej zóne. Horúčava sálala z chodníkov aj z okolitých budov. A ja som sa nalievala už tretím pollitrovým pohárom citronády. Čašník na mňa podozrievavo pozeral, keď som odbiehala na toaletu... Bolo mi to jedno. Aj leto mi bolo jedno. Aj horúčavy, aj citronády, aj smiech šťastných ľudí.

Pred sebou som mala zalepenú obálku. Vedela som, čo je napísané v liste, ktorý skrývala. Práve preto som ju nechcela otvoriť. Asi som si myslela, že litrami citronády spláchnem jeho obsah do zabudnutia. Vytiahla som si cigaretu a vložila ju do vkusnej špičky zo slonoviny, ktorú som stále nosila so sebou. Bol to darček od môjho manžela na dovolenke na Sardínii pred dvoma rokmi. Tvrdil, že mi cigareta nepristane, a aby som sa mu s ňou aspoň trochu páčila, kúpil mi špičku.

Drahú a krásnu.

Zamilovala som sa do nej. Doma som ňou síce vzbudzovala pozornosť, ľudia sa pozerali, niekedy si aj šuškali, ale ani trochu ma to netrápilo.

Nikdy som nedala na reči iných. Vždy som veci robila len podľa seba. Som najmladšia zo štyroch sestier. Trojizbový byt v paneláku bol stiesnený, ale život v ňom zábavný. Keď som chcela, aby ma bolo počuť, musela som sa presadiť. Naučila som sa to veľmi rýchlo a veľmi rýchlo som aj získala povesť utáranej, tvrdohlavej a nebojácnej sestry.

Verím, že toto moje divoké ja ešte niekde vo mne drieme.

Aj keď rokmi stíchlo.

„Nazdar,“ ozvalo sa mi za uchom. Ruka s pohárom sa mi zatriasla a časť obsahu som si vyliala na nohy.

„Kristepane, chceš ma zabiť?“ zjačala som a poutierala som sa servítkou.

„A čože? Nečisté svedomie?“ Kamila na mňa vycerila dva rady dokonalých bielych zubov. Tie sa skveli v plných, krásne tvarovaných perách. A tie na tvári s najdokonalejšou pokožkou, akú som kedy videla. Čierne oči orámované iba maskarou a jamka v pravom líci jej dodávali démonicko-anjelský vzhľad. Bohatá hriva orieškovohnedých kučeravých vlasov ešte viac pridala na zvodnosti.

„Neznášam ťa.“

„Ále, to hovoríš stále,“ mávla rukou a prisadla si. Bez opýtania siahla po mojom pohári a cez slamku si z neho odpila. „Tváriš sa tak kyslo preto, že piješ túto kyselinu, alebo to má iný dôvod?“

Bez slova som k nej posunula neotvorenú obálku. Kamila po nej chmatla a necitlivo ju roztrhla. To by sa mne nemohlo stať. Chvíľu mlčky čítala, potom vložila list späť do zdevastovaného obalu.

„Tak budeš rozvedená. A čo? Nie si prvá ani posledná. Žiadny exemplárny prípad.“

„Všimla si si ten dátum?“

„Hej, 12. september...“ odmlčala sa, aby vzápätí zo seba dostala: „Ahá. Takže ty sa rozvedieš v ten istý deň, ako si sa vydávala? Aké praktické,“ pousmiala sa a zamávala rukou plnou zlatých náramkov na čašníka. Pribehol ako strela. Ani som sa mu nečudovala.

„Dám si to, čo má ona, k tomu veľké presso s mliekom a Sacherovu tortu.“

Slová zo seba chrlila rýchlosťou blesku. Čašník ešte chvíľu lačne pozeral na jej plné pery.

„Hneď,“ dodala. Kamila bola ako ja kedysi. Ticho som jej závidela jej drzosť a hravú spontánnosť.

„Rozvedieš sa, začneš odznova a možno konečne budeš tou starou Lujzou, s ktorou som vymetala nočné bary.“

„Už nemáme dvadsaťpäť...“

„Ale to predsa nemáme napísané na čele,“ cmukla a znova si odpila z môjho pohára. „Dúfam, že nemáš v pláne stráviť celé leto úvahami o tom, prečo sa rozvádzaš. A ako ti to je celé ľúto. A rozoberaním Rišových dobrých a zlých vlastností.“

„A nerobí sa to, keď krachuje manželstvo?“

„Keď krachuje, možno. Keď je mŕtve, nie. Niečo vymyslím, nech ťa vytrhnem z apatie. Pozri sa na mňa, som vdova a žijem naplno. Takže nejaký rozvod mi je na smiech.“

„Mne nie,“ odula som spodnú peru. V mysli som však súhlasila s Kamilou. Smrť manžela pred necelými dvoma rokmi zvládla bravúrne. Bol od nej síce o osemnásť rokov starší, ale nikto nečakal, že ho infarkt skolí len pár týždňov pred päťdesiatkou.

„Ešteže sme s nimi nestihli mať deti,“ rozvíjala Kamila svoje úvahy a na štíhly opálený prst si namotávala prameň vlasov. „Niežeby som deti nechcela, raz určite áno. Ale celé by sa to v danej situácii len komplikovalo,“ zvraštila svoje krásne čelo. Odrazu jej tvár zalial široký úsmev. „Kašli na to, ideme ďalej.“ Náramky na ruke jej opäť zvonivo zaštrngotali, akoby dali definitívnu bodku za smutným rozhovorom.

Stála som pred zrkadlom v spálni a pozorovala svoje nahé telo. Trojky prsia ešte stále nepocítili nepríjemnosť gravitácie. Malé ružové dvorce zakončené bradavkami vyzerali ako dozrievajúce púčiky. Priam volali po láskaní. Pokožka mala ružovkastý nádych, skôr detský, ako ženský. Krivky tela pripomínali presýpacie hodiny. K dostatočne veľkým prsiam pasoval väčší, ale pekne tvarovaný zadok. Bruško som nemala ploché. Mohla by som cvičiť do umretia, nikdy by som nemala radiátor. Pohladkala som sa po stehnách. Boli mäkké a poddajné, ale nie mľandravé.

Otočila som sa k zrkadlu chrbtom, rozkročila nohy a zohla som sa. Okamžite som pocítila príval zahanbenia za absurdnú pózu. Napriek tomu som fascinovane pozerala na vlastný obraz a odhalené intímne partie.

Kedysi stačilo, aby som okolo Richarda prešla v spodnej bielizni. Dnes by som nezapôsobila ani týmto odvážnym číslom. Znova som sa narovnala a načiahla sa za dlhým tričkom. Siahalo mi do polovice stehien a zakrylo nahé telo.

Tak sa teda rozvádzam. Nie som prvá ani posledná.

Som mladá a vyzerám dobre. Ale vlastného muža už nepriťahujem. Odcudzili sme sa, spávame v oddelených posteliach, prestali sme byť k sebe pozorní. Vášeň zo vzťahu vyprchala prirýchlo. Preboha, boli sme svoji len päť rokov!

Staré vyťahané tričko, krátke rifle, gumáky a rukavice. To bola moja najčastejšia popoludňajšia uniforma. Len čo som sa vrátila z práce, zhodila som povinný kostým a navliekla som sa do toho, v čom som sa cítila najlepšie. V mojom prípade to bolo vystrojenie do záhrady. Často som končievala deň ufúľaná od hliny a od trávy a so zvyškami lístia vo vlasoch.

Richard ma zvykol volať Krtko. Smial sa pri tom a bozkával ma bez ohľadu na to, že sám zostal špinavý.

Sústredene som trhala burinu medzi záhonmi kvetov. Niektoré už kvitli od skorej jari, iné boli pred rozpukom.

Ani som si neuvedomila, že na mňa niečo vrhá tieň. Strhla som sa a rukou si zaclonila oči. Nado mnou sa v celej svojej výške týčil Richard.

Stále sme bývali spolu. Aj keď dávno dohodnutí – náš malý domček s peknou záhradou sme mali predať. Keď sme dospeli k tomuto rozhodnutiu, preplakala som celú noc.

„Ahoj, Krtko,“ pousmial sa smutne. Nepovedal mi tak celé mesiace. Trhlo mi celým telom. „Dal by som si víno. Môžem ti doniesť?“

Nemo som prikývla. Zabudli sme spolu piť víno, pozerať sa na západ slnka, držať sa za ruky a snívať o budúcnosti.

O pár minút sa môj manžel zjavil na terase. V krátkych nohaviciach, tričku, so žabkami na nohách. V jednej ruke mal poháre, v druhej biele víno. Mal pekne tvarované lýtka. V žiare podvečerného slnka sa mu ligotali blonďavé chlpy na nohách a na mohutných predlaktiach.

Nalial do oboch pohárov a sadol si na drevenú skladaciu stoličku. Zvliekla som si rukavice, hodila ich vedľa vedra s burinou. Mlčky som si sadla aj ja a odpila príjemne vychladeného vína.

„Mrzí ma to,“ prehovoril bez toho, aby na mňa pozrel.

Nevedela som, čo mu mám povedať, tak som len pozerala pred seba a obdivovala svoj záhradný výtvor.

„Ten stupídny dátum...“

Prikývla som. Ten dátum bol ako posledná rana do srdca. Definitívne ukončenie agónie.

„Nechce sa mi veriť, že sa to deje,“ bola moja prvá nahlas vyslovená veta od stretnutia s Kamilou. Tón môjho hlasu ma prekvapil. Bol neutrálny, priam neosobný.

„Ani mne. Ani mne sa to nechce veriť.“

Zasa som mlčala.

„Viem, že sme sa brali rýchlo,“ usmial sa odzbrojujúco, „ale podľa mňa to bol vtedy najlepší nápad.“

Tiež som sa usmiala.

„Prežili sme kopu perfektných mesiacov,“ pozrel na mňa konečne. Pozorovala som jeho pekne rysovaný profil a husté blonďavé vlasy. Dodávali mu chlapčenskú bezstarostnosť. Hľadela som na skutočne pekného chlapa, s mnohými skvelými vlastnosťami a s príjemným humorom.

„Tá, ktorá si ťa získa po mne, bude šťastná,“ počula som svoj hlas.

„Chcela si to naozaj vysloviť nahlas?“ opýtal sa pobavene.

„Povedala som to nahlas?“ zasmiala som sa a znova som si odpila vína.

Odpoveďou bol len dlhý nežný pohľad.

„Pôjdeš niekam na dovolenku?“ spýtal sa po chvíli.

„Nie, zostanem sa vŕtať v záhrade. Kým ešte môžem. Ty?“

„Asi áno. Chcel by som ísť šnorchlovať. Uvažoval som o ostrovoch v Stredozemnom mori.“

„Aha.“

Pootočila som sa aj so stoličkou k Rišovi.

„Povedz, kedy sa to medzi nami zmenilo?“

Pokrčil plecami.

„Nesnažili sme sa na to náhodou prísť niekoľko posledných mesiacov?“

Neodpovedala som.

„A neúspešne,“ dodal.

„Práca,“ povedala som a pohodlne som sa oprela. „Kariéra namiesto dieťaťa, priatelia namiesto rodiny, minimum času tráveného spolu.“

„Tak nejako,“ povedal takmer šeptom a znovu pozeral len tak pred seba.

„Prečo sme mali pocit, že na všetko máme čas?“ Znova pokrčil plecami, inak sa ani nepohol. „Máš niekoho?“ vyhŕkla som náhle. Ani som netušila, či chcem poznať odpoveď. Richard mi však nedal na výber.

„Nie,“ odpovedal. „Žiadny vzťah.“

„Takže...“ domyslela som si.

Prikývol a hodil rukou.

„Bol to len sex. O nič nešlo.“

Zvláštne, ako to ešte dokázalo zabolieť.

„Dokázal by si ešte spať so mnou?“

Znelo to zúfalo. Zas som sa dostávala z ťažko vytvorenej pohody do polohystérie, ktorú tak neznášal. Ale ja som potrebovala vedieť odpoveď.

Na krásnej Richardovej tvári sa objavila hlboká vráska.

Na čele.

Mlčal.

Potom sa nadýchol.

„Stále ťa mám rád. Nedokázal by som ti ublížiť. Považujem ťa za nádhernú ženu.“

„To nie je odpoveď,“ nezmyselne som ho tlačila. Bolo to pre to víno? Lásku? Zranené ego? Nádej, že sa niečo ešte dá zvrátiť?

„Neviem ti odpovedať. Vždy si ma priťahovala... Vieš, že na to, aby sa mi postavil, nebolo treba žiadne dlhé ceremónie.“ Tvár mu skrášlil príjemný úsmev plný spomienok.

„Tak prečo to už teraz tak nefunguje?“

„Neviem, Krtko, neviem. Zmenila sa psychika, zmenil som sa ja. Asi by som sa cítil zvláštne.“

„Stále som ti verná.“

Nereagoval.

„Stále si neviem predstaviť, že by sa ma mal dotýkať niekto druhý.“

„Mrzí ma to,“ zopakoval. Dopil svoj pohár vína, nalial si ešte jeden. Vstal od stola a potichu sa z terasy vytratil. S plným pohárom vína. Aj v tú noc sme znova spali každý v inej izbe. Mali sme za sebou jeden z najúprimnejších rozhovorov za posledné mesiace.

A ja som sa po ňom cítila najhoršie za posledné obdobie.

Oslobodzujúci spánok neprichádzal. Prehadzovala som sa na posteli, zhadzovala zo seba prikrývku a potom som sa do nej zas zabalila. Rišovo spokojné odfukovanie prichádzalo z pracovne, kde si zriadil spálňu. V tej izbe trávil takmer všetok svoj čas. Papiere a počítač bolo všetko, čo potreboval k spokojnosti. On sa s domom rozlúči bezbolestne. Ja som trpela. Domček na vidieku v blízkosti mesta, so záhradou a s potokom za humnom bol môj splnený sen. Dve veľké vŕby hneď pri potoku vyzerali, že svojím životom žijú celú večnosť. Nemí svedkovia niekoľkých generácií obyvateľov starého tehlového domu s drobnými oknami a s ošarpanými okenicami, ktoré všetkému dodávali malebný ráz. V očiach sa mi opäť objavili slzy. V prie behu pár mesiacov sa moje sny rozpadli a odišli do nenávratna. Ideálny manžel, domov... Všetkému zvonil umieračik.

Spánok prišiel nadránom, napriek tomu som sa vyspatá zobudila už o siedmej. Richard sedel v kuchyni, popíjal kávu a čítal knihu. Prekvapil ma ten obraz, ktorý sa mi naskytol.

„Ty nie si v práci?“

Otázka namiesto pozdravu.

Pobavene zdvihol obočie. „Je sobota, Lujza. A ja nemám žiadnu robotu.“

Zasmiala som sa. „Robíš si žarty, však? Vždy si mal nejakú robotu.“

Podišla som ku kuchynskej linke a tak ako Richard, aj ja som si urobila kávu z kávovaru Dolce Gusto, ktorý sme si kúpili na Vianoce.

„Kto si vezme kávovar?“ To som bola ja. Rozvodové konanie = nelogické a časovo nevhodné otázky.

„Pokojne ty, ja sa bez neho zaobídem.“

„Tak tomu neverím.“

Sadla som si k stolu.

„Dnes si začnem baliť veci. Našiel som si malý byt pri robote. Odsťahujem sa v priebehu týždňa.“

Odpila som si horúceho nápoja a sústredila sa na to, aby som nevyzerala prekvapene.

„Ty zostaň v dome aspoň do zimy. Chcem, aby si mohla ešte využiť záhradu.“

Pery som mala stále namočené vo vriacej káve, ale hrnček som nedala z tváre. Až po chvíli, keď som sa upokojila.

„Čo sa skrýva za tým veľkorysým gestom?“ spýtala som sa.

Richard bol vždy férový, ale majetok a peniaze zmenili aj pevnejšie charaktery. Nemala som silu bojovať o každý cent a neprísť pri tom o zdravý rozum.

„Nie som hajzel, Lujza. Skús nevidieť za všetkým len negatívne veci,“ zdvihol sa od stola a nahnevane zmizol vo svojej pracovni.

„Rišo, nemyslela som to tak,“ zakričala som za ním, ale môj hlas sa len odrazil naspäť od zavretých dverí ako bumerang. To som pekne posrala.

Zobrala som do rúk tukový rožok z bielej múky a zahryzla sa doň. Nech mi len rastie riť, aspoň sa mi bude na nej lepšie sedieť. Sŕkala som pri tom kávu tak nahlas, že mi to samej liezlo na nervy. Ale bola som na seba nahnevaná. Najradšej by som si dala facku.

Z nahnevaného žuvania ma prebralo zvonenie mobilu. Zdvihla som ho, aj keď som si nebola istá, či mám náladu na večne vysmiatu Kamilu.

„Čo robíš?“

Bez pozdravu. Ako vždy. Celá Kamila.

„Raňajkujem.“

„Určite nejaké kalorické pečivo. Budeš mať riť ako lodný kufor.“

„Si kamoška.“

„Rado sa stalo,“ zasmiala sa. „Nemám čo robiť. Prídem sa nudiť k tebe. Si rada?“

Pousmiala som sa. Kamila sa vedela vtierať. Aj tak som ju mala rada.

„Ak ti neprekáža, že je doma aj Rišo, tak pokojne.“

„Ale čoby. Aspoň bude veselo. Rozvádzaš sa predsa ty, nie ja. Mňa má rád.“

„Aj mňa, dovolil mi zostať v dome do zimy.“

„Samaritán,“ povzdychla si. „V tej jeho širokej chlpatej hrudi bije skutočne veľké a šľachetné srdce. Sadám do auta a vyrážam. Chcem byť svedkom ďalších takýchto skvostov.“

Zložila. Opäť bez pozdravu. Kde to, dočerta, odkukala? V amerických filmoch, kde sa nikdy nezdravili a všetky telefónne čísla sa začínali na 555?

Osamela som vo svojej krásnej provensalskej kuchyni z bieleho dreva, s obrovským kameninovým umývadlom pod oknom a s výhľadom do záhrady.

Parapet mi zvonka zdobili kvetináče plné rôznofarebných kvetín. Chcela som sa cítiť v dome príjemne a myslím, že sa mi to aj podarilo. Odjakživa som inklinovala k domácim prácam. Keď som sa práve nesnažila v záhrade prekopať k zemskému jadru, mala som ruky od lepidla pri tvorbe krabičiek alebo som bola zamotaná do bavlniek a klbiek pri štrikovaní, háčkovaní a vyšívaní.

Vždy som tvrdila, že som sa narodila do zlej doby. Viac by mi vyhovoval život domácej žienky, zašpinenej od múky alebo unavenej z tkania koberca. Moja kancelárska práca na úrade s paranoidnými šéfmi mi ani trochu nevyhovovala.

Myšlienky mi pri pití kávy opäť zabehli do môjho vysnívaného sveta. A pritom ten reálny sa mi rozpadával pred očami.

Rišo mi včera oznámil, že spával s inou, a so mnou to nič neurobilo. Teda skoro nič. Vlastne nič, len som na tú informáciu nebola pripravená. Viac ako nevera a rozvod ma trápila strata domu, ktorý som nadovšetko milovala. Keď nám na veciach záleží viac ako na ľuďoch, je zbytočné zotrvávať vo vzťahu. Aj keď som jeho rozpad cítila ako osobné zlyhanie.

Povzdychla som si. Slzy som vyčerpala už dávno. Moje dokonalé sestry s dokonalými manželmi a deťmi. Bola som čierna ovca rodiny a moji rodičia boli sklamaní. Vyčítali mi rýchly sobáš v Paríži na ambasáde. Vraj ma trest neminie, keďže som nedostala požehnanie ani od nich, ani od Boha. Ich slová sa teraz naplnili a namiesto slov útechy som sa dočkala len výčitiek, zakaždým zakončených vetou: „My sme ti to hovorili.“

Styky s rodinou som obmedzila na minimum. Potrebovala som sa vyrovnať s vlastnými problémami, a nie počúvať kázania rodičov.

Ešteže som mala Kamilu. Strelenú, ale férovú.

A v tej chvíli parkujúcu pred naším domom.

„Vy ste neskutoční,“ konštatovala, keď spoločne s nami sedela na terase a pila mätový drink. Pozreli sme sa s Richardom na seba.

„Prečo?“ opýtal sa.

„Vieš, že iné rozvádzajúce sa páry sa nemôžu vystáť? Tak to zvyčajne býva. A vy spolu sedíte na terase, popíjate a ešte svojej budúcej ex pripáliš aj cigaretu, hoci fajčenie nenávidíš.“

Richard pokrčil plecami a zaškľabil sa. Ja som spokojne vyfúkla obláčik dymu.

„My sme si neublížili, len sa už neľúbime,“ povedal Rišo.

„Chceme, aby bol rozvod rýchly a bezbolestný, to predsa vieš,“ povedala som ja.

„Aj tak ste divní,“ nedala sa Kamila odbiť. „Ja by som hysterčila, každý deň sa hádala, snažila by som sa ti vyškriabať oči. Asi takto,“ vycerila sa na Richarda a prsty zohla ako mačka s vystrčenými pazúrmi pred útokom na korisť.

„A preto som si zobral Lujzu, a nie teba. Ty by si ma priviedla do hrobu.“

Rozosmiali sme sa ako za starých čias.

„Si somár. Môj nebožtík by ťa za takéto reči nemal rád.“

„Tvoj nebožtík bol skvelý chlap. Zoznámil ma s Lujzou. Napriek zlému koncu mu budem po celý život vďačný.“

Na chvíľu sme stíchli. Potom sa ozvala Kamila. „Nerozmyslíte si to ešte? Veď vás je tuším škoda.“

„Kam, toto nie je výlet do cudziny. Nerozmyslíš si to zo dňa na deň. K tomuto rozhodnutiu sme dospeli spoločne a je nemenné.“

„Si tvrdohlavý magor.“

„A ty si pekná vdova. Choď niekam na lov a vezmi moju stále zákonitú so sebou.“

„A môže loviť aj ona?“

Kamila sa potmehúdsky usmiala.

„De facto je stále vydatá...“ usmial sa na ňu Richard.

„De facto by ti to už malo byť jedno,“ žmurkla a vložila si do úst kúsok odkrojeného melóna.

„Prestaňte s tými rečami, počujem vás. A mne to veľmi vtipné nepripadá.“

„Netýkavka,“ zahundrala Kamila.

Richard odrazu vstal. „Opúšťam vás, dievčatá...“

„To nie je nič nové...“ odvrkla som.

„... idem sa baliť,“ dopovedal bez toho, aby nejakým spôsobom zareagoval na moju vetu. „Vy si to ešte užite. V rámci možností,“ dodal bez štipky sarkazmu, napriek tomu som ju vo svojej paranoidnej hlave hľadala.

Hlupaňa.

Osameli sme. Spokojne som dofajčila cigaretu a okamžite som si zapálila ďalšiu. Samozrejme, predtým som ju vložila do slonovinovej špičky. Kamila si doliala pohár.

„Šibe vám. Kompletne. Obom. Je jasné, že k sebe ešte niečo cítite...“

„Necítime k sebe nič. Richard sa balí, má prenajatý byt blízko práce a spáva s inou ženou. Ja som naposledy mala sex, keď ešte padal sneh, a skúsim žiť bez neho, bez Richarda aj bez pomoci mojej puritánskej rodiny.“ Povedala som to tak odhodlane, že som na chvíľu svojim slovám skutočne aj uverila. Na chvíľu...

Hlupaňa.

„Za týmto domom bude smutno aj mne,“ poobzerala sa Kamila po záhrade, po starých tehlách aj po okeniciach. „Nemala by si sa ho len tak vzdať. Možno Richard nie je úplne vidiecky typ, ale ty áno. Skús hypotéku refinancovať, prispôsobiť splátky tak, aby si ich aj sama zvládla. Myslím, že s Rišom by sa dalo dohodnúť, aby si ho nejako vyplatila, trebárs aj v splátkach. A keď ma neodmietneš, pomôžem ti aj ja.“

Kamila síce prišla o manžela, ale nie o peniaze. Zostala jej malá prosperujúca firma a vyplatená vysoká životná poistka. To bola jedna z výhod, mať za manžela staršieho chlapa. Nevýhodou bolo, že už začali rúbať aj v jeho lese. Z Kamily sa tak rýchlo stala nielen pekná, ale aj zaistená vdova.

„Nikdy by som od teba neprijala peniaze!“

„Viem, a preto by to bola len bezúročná pôžička. Starala by si sa mi za to o moje kvety a sem-tam mi uplietla krásny svetrík, aký by nemal nikto iný na svete.“

Zasmiala som sa.

„Porozmýšľaj o tom.“

„Och, Kamila...“

„Chcem na Vianoce cítiť vôňu medovníkov z tvojej krásnej kuchyne, a nie z nejakej zaprdenej garsónky na predmestí. Mimochodom, moja ponuka má neobmedzenú platnosť. Ono nie je na škodu, mať kamošku bez finančných problémov. Na svete ich nie je veľa,“ spokojne sa natiahla a zapriadla ako mačka.

„To, čo mi ponúkaš, nie je normálne.“

„Ale choď. Keby som ti nemohla pomôcť, tak to nenavrhnem.“

„Nie je to normálne, Kam. Nemôžeš sa tu zjaviť ako posol z neba.“

„Čo si hlúpa? Čo by som sa tu zjavila. Poznáme sa od jasieľ, nie dva dni.“

„Porozmýšľam o tom.“

„Fajn, a rozmýšľaj správne,“ vyplazila na mňa svoj špicatý jazyk a spokojne sa zasmiala. Diablica. Vedela, že mi touto takmer neodolateľnou ponukou dá chrobáka do hlavy. Kamila má pravdu, kamošky s peniazmi nie sú častým javom. Skôr kamošky, ktoré sa týždeň pred výplatou trápia, za čo spravia nákup, za čo kúpia deckám cvičky do školy a vyplatia účet za elektriku. A na večeru natierajú svojim vrieskajúcim potomkom ďalší chlieb kečupom.

Nemám deti a občas ma chytá panika, či dokážem vždy všetko načas vyplatiť a aspoň niečo ušetriť. Robím v štandardnom zamestnaní so štandardným platom. Gucci kabelku si za to nekúpim, ale, našťastie, netriem ani biedu.

Ale nikdy som nemala rada pôžičky od kamarátov. Ani tie úprimné a bezúročné. Bolo fajn vedieť, že tu tá možnosť je, ale nemala som v pláne využiť ju. Skôr by som bola za refinancovanie a nejako si bokom privyrobiť. Hoci sa Kamila na mňa stále škerila, ja som jej ponuku už dávno vymazala z mysle.

Odrazu sa éterom ozval kvílivý zvuk a hneď nato podmanivý hlas Františka Krištofa Veselého. Kamilu na stoličke od prekvapenia vystrelo.

„Pre Kristove rany, čo to je?“

„To je, moja milá, hlásenie miestneho rozhlasu. Čerešnička na torte ešte len príde,“ poslala som jej bozk a počkala, kým zamestnankyňa obecného úradu nosovým hlasom oznámi, že prišiel súkromný podnikateľ, ktorý predáva niekoľkotýždňové sliepky, ale aj rôzne druhy ovocia, za prijateľnú cenu.

„Máš to tu zábavné,“ pousmiala sa, keď správy opäť ukončili šlágrom Františka Krištofa Veselého. „Ty tu jednoducho musíš zostať bývať. Takéto retro zážitky mávam len s tebou. Bol by hriech prestať s nimi.“

Sama som vedela najlepšie, že som predurčená na život na vidieku. So záhradou, s vôňou hliny a pokosenej trávy, s kávou na terase, s domácimi prácami a so zaváraním džemu. Možno si Richard bral inú ženu a táto sedliačka sa zo mňa stala až kúpou domu. Ale muselo to vo mne driemať. To sa nedá len tak naučiť, to musí byť v krvi.

Lenže Richard chcel tú nespútanú ženskú, ktorá s ním brázdila Európu s batohom na chrbte, jedla surové jedlo z konzervy a namiesto porcelánu používala jednorazový plastový príbor a taniere.

Zmenila som sa.

Dospela som?

Zostarla?

Nevedela som to triezvo posúdiť. Ale vedela som, že sa v mojom novom ja necítim zle. Možno mi občas chýbala rebelantská povaha, ale neprekážala mi ani moja nová tvár.

„Podľa mňa by sme mali ísť tie sliepky kúpiť,“ prehovorila zrazu Kamila. Pobavene som nadvihla obočie.

„Prečo? Chýbajú ti nové kamošky?“

„Živý tvor na dvore by znamenal, že tvoje rozhodnutie nechať si dom bude jednoduchšie.“

„Konšpiruješ.“

„Možno.“

„Prečo?“

„Lebo ťa poznám. A viem, že peniaze si odo mňa nevezmeš. Tak sa snažím vymyslieť niečo iné.“

„Budem mať s nimi robotu.“

„Akú? Hodíš im suchý chlieb a trochu zrna.“

„Si skrytá farmárka?“

„Som budúca odberateľka.“

„To aby som si zadovážila celý tucet operencov.“

„Možno aj.“

„To akože zmierni bolesť z rozvodu?“

„Nie, tú zmierni kvalitné víno. Operencov neskôr zjeme.“

Kamila bola vždy trafená. V to sobotňajšie popoludnie kvalitne.

Zvnútra domu sa rozľahol buchot a tlmené nadávky. Pozreli sme sa na seba a pobavene sme sa pousmiali. Môj manžel sa balil zo spoločného domu a ja som sa na tom smiala.

„Asi niečo rozbil.“

„Asi niečo, na čom mu záležalo.“

„Manželstvo to asi nebude.“

„Asi si skeptik. Musím ťa odtiaľto vytiahnuť.“

„Kam? Na nákup operencov?“

„Niekam, kde nebudeš mať Richarda pod nosom.“

„Antarktída?“

„Tak ďaleko hádam nebude nutné.“

„Vždy som si hovorila, že si pozriem Kodaň, Amsterdam, že sa vrátim do Benátok a že miniem hriešne peniaze v Provensalsku.“

„Čo ti v tom bráni?“ usrkla si Kamila cez slamku nápoja a hľadela mi uprene do očí. Vyzývavo a povzbudzujúco zároveň.

„Nie som bohatá vdova.“

„Sprostý argument,“ nedala sa uraziť.

„Dobre, tak nie som na mizine. Ale minúť teraz toľko peňazí na cestovanie? Nemám pocit, že je to správne.“

„Už prestaň byť hnusne praktická. Možno preto sa to medzi vami posralo!“

„A ty prestaň byť hnusne úprimná. Možno preto si už toľko rokov sama!“

Stíchli sme. A tvárili sa obe urazene. Vydržalo nám to len pár sekúnd.

Tiráž

Vydalo vydavateľstvo Evitapress, s. r. o., Bratislava ako svoju 81. publikáciu

Copyright © Tatiana Brezinská Čuperková, 2014

Vydanie prvé.

Grafický dizajn a obálka: Roman Piffl

Ilustrácia na obálke: lanrentuku.com

Zodpovedná redaktorka: Eva Urbaníková

Jazyková úprava: Darina Belanová

ISBN 978-80-89452-78-1

www.evitapress.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Table of Contents

Titulná strana

1. kapitola

Tiráž