BOJ O MANUELŮV ŽIVOT (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Přeložila Dagmar Dvořáková

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5996-0

Všichni se báli o Manuelův život – ale na Waldnerově klinice se stal zázrak.

Malé tělo leželo krvácející a podivně zkroucené na asfaltové silnici. Zvědavci stáli kolem zraněného dítěte a doktoru Frankovi se podařilo s námahou prodrat davem lidí.

A pak poznal chlapce! „Manueli…“

Hlas lékaře z Polesí zněl rozrušeně. Ve tváři měl napjatý výraz jako málokdy předtím, když poklekl a začal zoufale bojovat o Manuelův život…

Dopis přišel, právě když Anna nakrojila druhou housku. Seděla v malé místnůstce za obchodem, kde spolu s Martinem obvykle snídávali, Normálně to bývalo něco po deváté, dnes ale bylo později, už skoro jedenáct. A tak měla i velký hlad. Doma ráno by jí docela stačila sklenice mléka, teď se ale žaludek důrazně hlásil o svá práva.

„Pojď snídat, Martine!“ zavolala polohlasem.

Její muž reagoval okamžitě. „Už jdu. Aha! Už přišla pošta?“

„Dopis z Argentiny,“ řekla Anna a zasmála se, „od Ines! Konečně se rozkývala. Mám ti ho přečíst?“

„Copak píše?“

„Jak to mám vědět, je ještě zalepený.“ Nalila kávu do dvou šálků, přisunula před Martina smetanu a cukr, položila mu na talíř krásně křupavou housku a pak se posadila na sedátko, které vytáhla zpod stolu.

„Letecky. Z Buenos Aires. A šlo to jenom čtyři dny. No jo, dnes už vzdálenosti neznamenají nic.“

K rozříznutí obálky použila Anna kuchyňského nože. Ještě než začala číst, rychle usrkla z kávy. Už dvanáct let žila její sestra v Argentině. A to, co začalo jako nevázané dobrodružství, se vyvinulo v pěkně vážnou záležitost. Tehdy se Anežka – tak znělo její křestní jméno – nechala najmout jako stevardka na jedné luxusní lodi a právě toto rozhodnutí se pro ni stalo osudným. Hned během první plavby poznala jednoho mnohem staršího muže z Argentiny a o několik týdnů později se za něj pro vdala. Z veselé, roztomilé a zvědavé Anežky Mertenové se stala vážená dona Ines de Silva, po níž pak ovšem už nebylo ani vidu, ani slechu. Dala o sobě vědět znovu až po smrti svého manžela. Anna nejasně tušila, že ze sestry se stala bohatá vdova.

Zatímco kousala housku, levou rukou rozevírala tenounký dopisní papír. Bylo na něm velké rozmáchlé písmo její sestry a způsobil, že Anna s plnou pusou vykřikla: „Néé!“

„Co ne?“

„Přijede! Ines přijede sem. Ach, Martine. Není to nádhera? Konečně se k tomu odhodlala. Po tolika letech ji zase uvidím. Bude samozřejmě bydlet u nás – nemáš nic proti tomu?“

„Co bych měl mít proti.“ zamumlal Martin. Neznělo to zrovna přesvědčivě. Věděl, že návštěva je jako ryba, třetího dne začne smrdět. A pro delší návštěvu se ani jejich malý řadový domek nehodil. Jenže tahle neznámá švagrová patřila koneckonců do rodiny. A to bylo rozhodující.

„Můžeš přestěhovat malého a jeho pokoj připravit pro Anežku.“

„Pro Ines,“ zářila Anna. „To je španělský tvar pro Anežku. Chce, aby se jí teď říkalo už jen Ines. Tak jí to udělejme k vůli.“

„Pro mě za mě. Anežka nebo Ines, to je přece úplně jedno. Je to tvoje sestra a basta. Klidně jí napiš, že může bydlet u nás.“

„Napsat? Na to už není čas. Přijede už v neděli.“

„Cože… už tuto neděli? A to nám dává vědět jen tak krátko předem? No tedy, ta ženská má ale nervy!“

„Jsme přece její rodina, Martine. Nikoho jiného nemá, to vím určitě. Kdo žil takovou dobu v cizině jako Anež… tedy Ines, toho to jistě táhne zpátky do vlasti. Panečku, já se tak těším. Ta se bude divit, co se tady všechno změnilo. Vždyť ani ještě nezná náš supermarket.“

„Mě také ne. Doufám, že v jejích očích najdu milost,“ zažertoval Martin.

„Ach, tebe má přece rád každý. Půjdeme spolu navštívit hroby našich. A naši starou učitelku, která je už dlouho v důchodu. Zrovna nedávno, když jsem ji náhodou potkala, ptala se mě, jak se vede Anežce. A z našeho Manuela bude mít taky radost. Možná, že mu odtamtud dokonce přiveze nějaký dárek. Musím mu promluvit do duše, aby se k tetě Anežce choval slušně.“

„Ines!“

„Prosím? Aha, samozřejmě. Starý zvyk. Ines de Silva. Zní to nóbl, ne? Škoda, že jsme nikdy nepoznali jejího muže. Ještě si dobře pamatuju, jak se naši zhrozili, když se ukázalo, že Pedro de Silva byl starší než otec. To už je všechno tak dávno. Tak, ale teď už musím rychle dopředu do obchodu. Brzy začne nával a to by měly pracovat všechny tři pokladny. Martine, chápeš mě? Cítíš, jakou mám radost?“

„Ovšem. Udělej všechno, jak myslíš, že by to bylo nejlepší. A naplánuj si taky pár dní volna, aby ses mohla sestře pořádně věnovat!“

„Dík, milý.“ Anna Rohdová zvládla všechno. Přestěhovala Manuela do místnůstky, která normálně sloužila jako odkládací prostor. Větší pokoj přímo vedle koupelny měla dostat Ines. Byl zařízen krásným světlým borovicovým nábytkem a samozřejmě nesl známky jedenáctiletého kluka: na stěnách pestré plakáty, v šuplících plno starých hraček. Anna ovšem vyprázdnila komodu a skříň na šaty. Ines se tu přece měla cítit dobře. Povlékla postel jásavě pestrým saténem. Zářivě žlutými tulipány naplnila baňatý modrý džbán. Všechno vonělo čistotou a domovem. Zrovna tak to chtěla.

Letadlo z Buenos Aires přistálo na letišti v Riemu v neděli v šestnáct deset. Anna byla vzrušená jak už dlouho ne.

„Teda… mami!“ napomínal ji Manuel. „Vždyť je to jenom tvoje sestra, co na ni čekáme. A ty děláš, jako bychom šli vítat Madonnu.“

Kdo je to Madonna, přesně nevěděla. Kdosi z populární hudby, pro kterou měla velmi málo času. Rodina a obchod byly přednější. Byla stejně jako Martin hrdá na to, co dokázali. Začínali s jedním jediným krámkem bez jakéhokoliv personálu. Teď zaměstnáváli dvě pokladní, jednoho prodavače a dva učně. To už je něco, Rohdův supermarket měl v okolí dobrou pověst. A zisk byl rok co rok větší.

Martin se nevyhýbal práci, ať byla jakkoliv namáhavá. Uměl ovšem i výborně kalkulovat a navíc jednat s lidmi. Jeho zdvořilé zdrženlivé jednání přijímali všude příznivě. S dětmi jednal stejně přátelsky jako se ženami v domácnosti nebo s důchodci. Mezitím – a když bylo třeba i po zavírací době – rozvážel objednávky.

A chtěl-li někdy někdo cosi opravdu výjimečného, objížděl všechny možné velkoprodejny, aby to sehnal. Rohdovi měli úspěchy. Ale vrcholu svých snah ještě nedosáhli.

„Tam!“ vyjukla Anna. „Tamhle… to by mohla být ona!“ Její ruka ukazovala na drobnou postavičku v červeném kostýmu. Právě když se k ní chtěla rozběhnout, padla žena v červeném do rozpřáhnuté mužské náruče.

„Omyl,“ uchechtl se Martin.

Syn Manuel brblal: „Copak ani nevíš, jak teta Anežka vypadá?“

„Chce, aby se jí říkalo Ines. Mohl by sis to laskavě zapamatovat?“

„No jo. Mně je to stejně úplně fuk.“

„Ale jí ne. Takže Ines, jasné?“

„Jo, jo…“

Fronta procházející celní kontrolou byla stále kratší, až nakonec zmizela úplně.

„To je divné…“

„Zvláštní…“

„Možná, že zmeškala letadlo. Mami, můžu se hned přestěhovat do svého pokojíku?“

Anna neodpovídala. Cosi jí bránilo v řeči.

V tom náhle přišel k přepážce ještě někdo. Jediná postava. Ale jaká! Zlatavě plavé vlasy spadaly hluboko pod ramena. Díky nejméně dvanácticentimetrovým podpatkům se zdála mnohem vyšší, než ve skutečnosti byla. Při každém kroku se vlnilo cosi kožešinového, sahajícího až téměř ke kotníkům. Oblečenou měla tenoulinkou černou minisukni, která končila až neslušně vysoko nad koleny. A to celé obklopoval jakýsi zářivý třpyt, jehož zdroj byl nepostižitelný. Patrně vycházel ze samotné osobnosti. Žena nyní rozpřáhla ruce a teatrálně zahlaholila: „Rodinko moje milovaná! Sestřičko! Cunado! A ty, kloučku, ty musíš být Manolito!“

Kontrolou prošla bez problémů. A potom už Anna objala svou plavovlasou, silně nalíčenou nedávno ovdovělou sestru. „Anežko…“ vydechla. „Teda, Ines. Vítám tě ve staré vlasti. Já jsem tak šťastná. Máme všichni takovou radost…“

„A co teprve já, hermanita, já zrovna tak…“ povzdychla vdova z Argentiny.

Plášť sahající ke kotníkům se ukázal jako kožich z ledního medvěda – vzácnost, o které Annu nikdo přesvědčovat nemusel. Na podzim odpárala ze svého kostýmku úzký límec z norka, protože v Německu se už kožešiny nenosí. Říkají, že už nesmí zemřít ani jedno zvíře jen proto, aby se mohly ženy ukazovat v kožešinách. Platí to snad jen pro tuto zemi? A i kdyby. Ines byla tady. A všechno ostatní bylo vedlejší.

Jeli domů do Polesí. Anna už předtím hezky prostřela stůl k odpolední kávě, přinesla z vitríny sváteční servis a našlehala smetanu. Přichystala jahodový dort. Jahody byly sice nesmírně drahé, ale pro Ines tu oběť klidně přinesla.

Nejprve jí ukázala celý dům.

„Opravdu moc pěkné,“ kývla superblondýnka uznale.

„A tudy se jde do mého pokoje. Tedy do tvého, teto Ines. Nešel jsem z něj rád, ale když už patříš do rodiny…“

„Manolito,“ pronesla něžně, a dřív než vstoupila do jeho pokojíku, pohladila chlapce po jeho kaštanově hnědých vlasech.

„Krásný, opravdu. Jenže…“

„Jenže co, teto Ines?“

„Nerada bych někoho připravila o jeho postel. Budu samozřejmě bydlet v hotelu, dokud nenajdu něco vhodného.“

„Něco vhodného?“ zeptal se Manuel nadšeně. „Co tím myslíš, teto Ines?“

„No tím myslím elegantní zařízený byt někde v centru. Doporučovali mi Arabellu nebo Evropu.“

„Ty nechceš bydlet u nás?“ zeptala se Anna zklamaně.

„Tady? Ale sestřičko! Tady bych ani nesložila všechny své kufry.“

Teprve teď si Rohdovi všimli, že Ines s sebou neměla vůbec zavazadla. Nehledě na toaletní kufřík a pompézní tašku z krokodýlí kůže.

„Tvoje kufry… Bože! Na ty jsme úplně zapomněli, ty ještě budou na letišti. Martin tam pro ně hned dojede a…“

„Ale ne, miláčku! Všechno jsem poslala předem a adresovala jsem to do Hiltonu. Tak to dělávám vždycky. Kdopak by se dnes vláčel s těmi krámy? Prosím tě! Všechno, co musíš mít u sebe, jsou dnes kreditní karty a rtěnka, ne? Ubezpečuju tě, že jsem na to myslela.“

Přesto nebo právě proto byla u kávy příjemná pohoda. Manuel z čirého nadšení, že nemusí na neurčito vyklidit svůj pokoj, spolykal čtyři kousky jahodového dortu se šlehačkou. To ovšem zásadně nesměl. Se sladkostmi musel být opatrný. Všichni to věděli. Jenže o této vzrušené neděli na to všichni zapomněli.

Ines de Silva demonstrativně zívla.

„Byl bys teď, Martine, tak laskav a zavolal mi taxík?“

„Taxík?“ opakoval udiveně.

„Ano, taxík. Do Hiltonu. Dovedete si představit, jak jsem z té cesty hrozně unavená. Bylo s vámi nádherně. Uvidíme se v příštích dnech, ano? Teď bych se chtěla okoupat…“

„Ale to můžeš přece i tady, Ines.“

„Nechej ji, mami. V hotelu to přece nic nestojí. Mně taky pořád říkáš, jak je elektřina šíleně drahá a že se musí šetřit, kde to jen jde.“

„To platí pro nás, ale ne pro milou návštěvu.“

„Díky, sestřičko. Je to od tebe moc milé. Ale nejde jen o koupel. Ráda bych taky dohlédla na vybalování svých kufrů a…“

„Ty si to neděláš sama, teto Ines?“ zeptal se Manuel zklamaně.

„Kdepak! K tomu mám normálně svou služku. Ale ta hloupá holka sem za mnou za nic nechtěla letět. Takže jsem ji nechala doma v Argentině a tady budu muset vzít zavděk pokojskou.

V té chvíli oznámil Martin: „Taxík přijede hned.“

Pečlivě pěstěnou rukou ozdobenou těžkými drahocennými prsteny jej Ines de Silva letmo pohladila po rameni. „Moc hodný, švagre. Mnohokrát děkuji. Jste kouzelná rodinka. Mám vás opravdu všechny ráda.“ A pak už jen proplula otevřenými dveřmi útulného, čistého a udržovaného řadového domku, na který byli Rohdovi velice pyšní a který už téměř splatili.

Ines nesla kožich z ledního medvěda jen lehce přehozený přes ramena. Na jakékoliv kožichy už tu bylo příliš teplo.

„V Argentině…“ řekl Martin, jako by chtěl svou vlastní švagrovou omlouvat, „je už teď skoro zima…“

„No jo,“ zabručel Manuel a díval se, jak teta Ines šikovně vklouzla do taxíku. Obnažila přitom až na nejvyšší míru své dlouhé štíhlé nohy. Za chviličku už z ní byla vidět jen ta zlatavě plavá nádhera loken, o nichž jen Anna věděla, že nejsou pravé, že ani být nemohou…

***

„No konečně!“ řekl dr. Rüsch, hlavní lékař jednotky intenzivní péče. „Déle už bych bez vás ale opravdu nevydržel. Poslechněte si jenom, jak dnes Olgk zase vyvádí.“

Kontroloval indikační přístroje, upravil rychlost kapek infúze. Muži v posteli věnoval pohled plný rezignace. Přesto se dokázal na Gundulu Schreiberovou, která právě přišla, usmát.

„Krügere…“ sípal těžce raněný. „Krügere! Krügere! Krügere!“ A pak stejně nesrozumitelně: „Marlene! Marlene! Marlene!“ Nikdo tady nevěděl, kdo je Krüger a kdo Marlene a co tato jména pro pacienta znamenají. Ležel tu už přes šest týdnů. Když ho sem přivezli po havárii na motocyklu, byl blíž smrti než životu. Návrat k plnému vědomí mu znemožňovala těžká poranění lebky. Všichni – od primáře po poslední sestru na jednotce – věděli, že už se na tom nikdy nic nezmění. Ale srdce muže, který se jmenoval Rudi Olgk a jemuž bylo dvaadvacet, bilo dál, a právě proto se o něj neustále starali, kontrolovali, myli jej, dodávali umělou výživu a zbavovali exkrementů. „Krügere! Krügere!“ volá nezvučným monotónním hlasem. „Marlene! Marlene!“ Nikdo už jej neposlouchal.

„Moc mě to mrzí, strejdo Tome, že jdu tak pozdě,“ omlouvala se sestra Gundula, „ale musela jsem u dětského lékaře dlouho čekat. Objednána jsem byla na deset třicet. Ale na řadu jsem přišla teprve ve čtvrt na jednu. Nemáte ponětí, jak to dnes v soukromých pediatrických ordinacích chodí. To objednávání předem je fajn, jenže co je to platné, když to potom vždycky stejně přetáhnou? Ti, co jsou objednaní na poledne, přijdou na řadu až večer. No a kdyby to alespoň k něčemu bylo…“

„Prosím?“

„Poslal mě s Táňou na univerzitní kliniku.“

„Cože? Je snad něco dítěti?“

„To kdybych věděla… Kdybych jenom tohle věděla. Cítím, že je jiná než ostatní děti. Ale kdopak by mi to uvěřil. Kdybych už byla vychovala předtím dvě tři děti, dalo by se srovnávat. Ale takhle… Táňa je moje první dítě. A docela jistě i poslední.“

„No, no. To ale vůbec nezní nijak vesele,“ konstatoval lékař.

„Chcete si o tom promluvit? Tady už jsem hotov. Na cigaretku…“ řekl nekuřák MUDr. Tomas Rüsch, „bych čas měl.“

„Opravdu? Díky, strejdo Tome. Vážně už nevím, kudy kam.“

„Tak do toho, holka. Pojďme do mé pracovny. Stejně se za chvíli vrátíme. A Soňa to tu mezitím zvládne sama.“

Šel napřed. Gundula jej bezprostředně následovala. Stávalo se zřídka, že člověk měl pár minut volna pro sebe.

Doktor Rüsch nalil kávu. Kdosi už předtím kávovar zapnul a postaral se o to, že bylo přichystáno i čisté nádobí. Anesteziolog nabídl Gundule cigaretu, přisunul jí popelník a pak se pohodlně opřel v židli za psacím stolem.

„No tak, poslouchám!“

Gundula se nedala dlouho pobízet. Měla smutnou zkušenost, že takové pauzy mohou být kdykoliv přerušeny novým příjmem. Nebo docela normálním telefonátem. Takže teď využila příležitosti.

„Moje dítě se prostě nevyvíjí tak, jak by mělo,“ vysypala ze sebe.

„Ostatní miminka jsou v pěti měsících už mnohem dál, taky líp pijí. Moje Táňa buď spí, nebo křičí. Opravdu, brečí pořád, chce se nosit. Jakmile ji položím, spustí znova. Někdy je to nesnesitelné, strejdo Tome. Tim si to myslí taky. Ten především. Jak má v takovém křiku duševně pracovat? Stará se o Táňu opravdu dobře. Ale říká, že už mu to jde pomalu na nervy.“

„Vám ne?“

„Občas jsem nervózní,“ přiznala Gundula, „ale vždycky se nějak seberu. Táňa je přece moje dítě, dítě, které jsem chtěla, strejdo Tome. Tak jsem doufala, že to bude holčička. Tim chtěl radši chlapce. Ale nakonec mu to bylo jedno. Porod byl těžký. Strašně dlouho jsem ležela v bolestech a až úplně ke konci se rozhodli pro císařský řez. Pořád se ptám, jestli to s tím může nějak souviset. Třeba Táňa při porodu nějak utrpěla. A když ano, je možné, že se to projeví až pět měsíců po porodu?“

„Nejsem gynekolog, Gundulo. Ale vím tolik, že hodně vad, které se zjistí později, vzniká už v těle matky. Proč jste se vlastně s Timem ještě nevzali?“

Tělo Gunduly Schreiberové se bezděky napřímilo. Na takové dotazy byla zvyklá. Už ji nevyvedly z míry.

„Protože dítě pro to není argument,“ odpověděla chladně. „A manželství podle mě není zrovna stav, o který by člověk měl usilovat.“

„No jo.“

„Jste jiného názoru? Pak se podívejte na statistiku. Každé třetí manželství se dnes rozpadá.“

„Dobrá. To je každého věc, jestli si chce založit rodinu za svobodna nebo ne. Půjdete Táňu ukázat na univerzitní kliniku?“

„Asi musím. Když je jen sebemenší podezření na vývojovou vadu, tak se to prostě nedá přejít jen tak, ne?“

„To jistě ne. Budete-li potřebovat pomoc – jeden můj přítel, kolega, tam pracuje. Dejte mi vědět, až bude třeba zaintervenovat, ano?“

Gunduliny rty se zachvěly.

„Jste zázrak, strejdo Tome. Ale to vám neříkám nic nového.“

Rychle vypila kávu a vstala. „Díky za všechno. Musím už do práce.“ Její služba byla vyčerpávající, ale Gundula zůstala schválně ještě o dvě hodiny déle, aby nahradila to, co dnes zameškala. Nechtěla, aby se o ní říkalo, že si v práci moc dovoluje. Bylo už skoro jedenáct, když konečně přišla domů – unavená, hladová a vyčerpaná. Intenzivní péče vyžadovala práci na doraz. A takové krátké přestávky na debatu, k níž dnes z podnětu doktora Rüsche došlo, byly výjimkou.

„No konečně!“ prohlásil Tim, když konečně přišla.

Přesně tatáž slova už dnes Gundula slyšela. Ovšem docela jinak. Z úst doktora Rüsche to znělo upřímně a s úlevou. Tak, jak to řekl Tim, znamenala ta slova pouze výčitku.

„To už jsi zase zůstala trčet na klinice, že? Co to znamená pro mě, to je ti patrně docela fuk. Malá zase ječí, že jí to skoro trhá plíce. Ale slečna matka to radši vůbec nebere na vědomí. Tak se jenom ptám, jak dlouho to budou ještě snášet sousedi. Vždyť ten Tánin řev musí být slyšet v celém domě.“

Gundula prošla beze slova do ložnice, kde stála i Tánina postýlka. Byl to jediný kus nábytku, který si přikoupili. Všechno ostatní byl pronajatý inventář. Byt patřil jakémusi montérovi, který odjel na tři roky do ciziny. Zdědil jej po své zemřelé matce a podle toho byt také vypadal. Těžký dubový nábytek pocházel doby před válkou. Stejně tak i tmavě fialové závěsy. Tkaný koberec byl sešlapaný. Dřevěné parkety pod ním rovněž. Ale to všechno dohromady stálo jen tisíc marek měsíčně, a to bylo na zdejší poměry téměř zadarmo. Mohli používat porcelán, kuchyňské spotřebiče i ložní prádlo a vázy na kytky. Navíc potřebovali jen postýlku a skříňku na plenky.

Gundula zvedla plačící miminko a ustaraně se na ně dívala. Hlavička se kývala ze strany na stranu. Celé tělíčko vypadalo, jako by nemělo svaly. S úzkostí si vzpomněla, že podobný dojem měla bezprostředně poté, co se probrala po císařském řezu z narkózy. To, co jí tehdy položili do náručí, nebyl červeňoučký kopající novorozenec, ale velice křehké, slaboulinké stvořeníčko, které sotva dávalo známky života a jemuž – jak se zdálo – chyběla veškerá energie.

Na tom se ani v následujících měsících nic nezměnilo. Jenom Tániny plíce musely být výborně vyvinuté – soudě alespoň podle jejího křiku.

Ten přestal, jakmile Gundula miminko vzala do náruče a začala je nosit a tichým, mírným hlasem, z něhož vůbec nebyla patrná únava, k ní mluvila.

„Už je dobře, moje malá, už je to dobré. Nemusíš plakat. Maminka tě má moc a moc ráda. Copak to nevíš? Teď hezky hajej. Spinkej pěkně, buď hodná. Koukej, já si teď taky potřebuju trochu odpočinout. A něco sníst. A potom půjdu i já spát. Ale to ty všechno víš, viď. Ty jsi přece můj malý drobeček.“

Malý drobeček ani nemukal. S nadějí položila Gundula miminko do postýlky, zrovna ve chvíli, když ji přikrývala lehounkou teplou dekou, začal křik znova. „Ale ne!“ vydechla Gundula zoufale.

Odvedle zakřičel Tim: „Copak teď, doprčic, aspoň chvilku nedá pokoj?“

***

Table of Contents

Úvod

Povídka