CO LÉKAŘ SLÍBIT NEMŮŽE (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Přeložila Dagmar Dvořáková

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-6004-1

Je tak mladá a zamilovaná, ale nemoc hrozí zničit její štěstí

Kristýna Hornungová je přešťastná. Konečně se jí naplňuje životní sen a může se věnovat péči o nemocné lidi. S elánem začíná praktický výcvik zdravotní sestry a už zakrátko si získá srdce pacientů i lékařů Waldnerovy kliniky. Nikdo z nich nedokáže pochopit, že tato energická dívka sama jednoho dne těžce onemocní. Diagnóza, kterou stanoví doktor Frank se svými kolegy, je otřesná: Kristýna má leukémii. Ohrožena je její budoucnost v zaměstnání i její štěstí po boku muže, kterého miluje…

Hlasité bouchnutí a zamčení způsobilo, že sebou doktor Frank a jeho asistentka v ordinaci Marie Flanitzerová trhli. Pak se na sebe pobaveně podívali, když zaslechli z vyšetřovny rozzlobený hlas sestry Marty.

„Ale k čertu, je to možné?“ nadávala ve svém typickém nářečí.

„Kolikrát mi ty věci ještě vypadnou z ruky?“

„Byly střepy, Marto?“ zeptal se doktor Frank dobrácky a vystrčil hlavu ze dveří.

Sestra Marta si klekla a zpod vyšetřovacího lůžka lovila nástroje.

„Ne, naštěstí ne,“ odpověděla. „Byla to jenom ta zatracená nádoba na nástroje. No tak teď abych to všechno sterilizovala znova.“

„Pomůžu vám, sestro Marto,“ nabídla sestra Marie. Měla hodně přes dvacet a její něžná ženskost byla pravým protikladem dvojnásobně starší kolegyně.

Sestra Marta s hekáním vstávala. „Díky, to jste opravdu moc hodná.“

„Vždyť do začátku ordinačních hodin ještě zbývá pár minut,“ řekl doktor Frank.

„Už jsem vám připravila všechny zdravotní záznamy, šéfe,“ informovala ho sestra Marta.

„Díky, Marto, hned se na to podívám, abych věděl, co mě čeká.“

Oblíbený lékař z Polesí se usadil za psacím stolem a studoval chorobopisy pacientů, kteří se objednali na dnešní dopoledne. Stará paní Wendigová s revma, malý Tomáš Schmedler, který měl zašívanou ránu a přišel na kontrolu, a slečna Friedrichová měla problémy se štítnou žlázou. U ostatních pacientů zatím ještě lékař nevěděl, proč přišli. Podle dřívějších zkušeností jich přijde i několik neohlášených a možná nastane i nějaký naléhavý případ. Na nedostatek práce si Stefan Frank nikdy stěžovat nemohl. Byl lékař tělem i duší.

Byl překvapen, když mezi pacienty dnešního dopoledne byla i Anna Seebergerová. Jí a jejímu muži patřila jízdárna Wornbrunn, kde měl Stefan už léta svou norskou klisnu Ilku. Už dlouho udržoval se Seebergerovými přátelské styky. Zrovna minulou neděli tam zase byl a popovídal si s nimi v lokále jezdeckého klubu. Na nějaké těžkosti si tenkrát ale Anna nestěžovala.

„Tak to bychom měli,“ poznamenala sestra Marta spokojeně, když byly všechny nástroje zase sterilizované.

„No, tak můžeme začít, šéfe. V čekárně je už zase strašný nával.“

„Dobře. Tak si vyhrňme rukávy a pusťme se do práce,“ odpověděl Stefan povzbudivě.

Byli tu dva pacienti na ozařování. Sestra Marie je poslala do speciální místnosti. Při vyšetřeních asistovala šéfovi sestra Marta.

S malým Tomášem bylo všechno v pořádku. Jizva se hojila a nepotřebovala další ošetřování. Paní Wendigové lékař předepsal nový protirevmatický prostředek, s nímž už bylo dosaženo značných úspěchů. Slečnu Friedrichovou doktor Frank doporučil k ultrazvukovému vyšetření štítné žlázy na Waldnerově klinice. Nařídil rovněž provést tomografii. A pak přišla na řadu Anna Seebergerová. Chraptěla tak, že sotva mohla mluvit.

„Dobré ráno, pane doktore,“ zaskřehotala. S tváří zkřivenou bolestí si přitom držela krk.

„Bože můj, co jste dělala, paní Seebergerová?“ ptal se Stefan Frank překvapeně. „Copak jste byla na fotbale a fandila ze všech sil našim?“

Anna Seebergerová zkřivila ústa. „Kdepak fotbal,“ zašeptala zlomeným hlasem. „Víte přece, že pro mě existuje ze sportů jedině jezdectví. Myslím, že to celé mám z pořádného nachlazení.“

„Tak se na to podíváme, paní Seebergerová.“ Stefan se podíval pacientce do krku a položil jí několik otázek. Zatvářil se vážně.

„Takovou angínu jsem ještě nikdy neměla,“ řekla Anna Seebergerová. Stefan měl problémy rozumět jejímu chrapotu, a tak svou poznámku zopakovala.

„Taky to není normální angína, paní Seebergerová,“ odpověděl poté. „Vypadá to na laryngitidu, zánět hrtanu. Uděláme vám výtěr, abychom zjistili, zda je to virová nebo bakteriální infekce.“

Anna se trpělivě podrobila proceduře. „Jak dlouho bude trvat, než budu zase v pořádku, pane doktore?“ chtěla pak vědět.

„To záleží na okolnostech,“ odpověděl lékař. „Předepíšu vám něco ke kloktání a nějaké tabletky. Kdyby se ukázalo, že to je bakteriální infekce, bez antibiotik se neobejdeme. Ale za osm až deset dní byste měla být zdravá.“

„Osm až deset dní!“ povzdechla si Anna. „A příští víkend má přijet můj bratr. Ten bude mít radost, až uvidí, že ležím v posteli s nakažlivým zánětem hrtanu!“

„Aha, vidíte.“ Stefan si vzpomněl, že Anna o chystané návštěvě bratra posledně mluvila. Jürgen Heller byl stavební inženýr a delší dobu už byl služebně v Indii. Teď byla stavba přehrady dokončena a vracel se zpátky do vlasti. „Když se budete šetřit, povede se vám do té doby mnohem lépe.“

Anna Seebergerová si musela nejprve několikrát odkašlat, než vůbec mohla promluvit. „Co tedy můžu dělat jiného než brát léky? Tedy, co krku prospěje a co mu uškodí?“

„Nezdržujte se pokud možno v příštích dnech v lokále klubu nebo v místnostech, kde se kouří,“ odpověděl Stefan. „Vyhněte se všemu, co by mohlo podráždit sliznici, jako například agresivní čisticí prostředky nebo hlasité mluvení či zpívání.“

„Zpívání!“ Anna vydala ze sebe nakřáplý smích, který zněl jako zaskřehotání papouška. „Vy snad žertujete, pane doktore! Ne, do zpěvu mi tedy rozhodně není! A lokálu se také vyhnu – budu jen ležet v posteli nebo nanejvýš zajdu do stáje.“

„Postel je lepší,“ řekl Stefan. „Sestra Marta vám na zápůjčku vydá zvlhčovač vzduchu, který byste si měla dát do ložnice. V následujících dnech se u vás zastavím.“

„Tak potom využijte i příležitost k projížďce, pane doktore,“ vyzvala jej Anna. „Měla bych jinak výčitky svědomí, že jste přišel jenom kvůli mně. Máte na ježdění stejně tak málo času, protože vás tolik zaměstnávají pacienti.“

„Nemluvte tolik, to vašemu krku nesvědčí,“ odpověděl Stefan s úsměvem. „Víte přece, jak mi záleží na zdraví mých pacientů. Takže neodporujte, paní Seebergerová.“

„No jo, jak myslíte, pane doktore. Samozřejmě mě těší, že mě chcete navštívit.“ S díky si vzala Anna recept a zastrčila ho do kabelky. Stefan ji doprovodil ke dveřím a rozloučil se s ní.

„Brzké uzdravení, paní Seebergerová,“ popřál jí. Zavolal na sestru Martu kvůli zvlhčovači vzduchu a požádal sestru Marii, aby zavolala dalšího pacienta.

***

Když přednáška skončila, vyhrnuli se studenti medicíny ven. Barbora Waldnerová, jedenadvacetiletá dcera šéfa stejnojmenné soukromé kliniky u Anglické zahrady, se zavěsila do své přítelkyně Kristýny. „Půjdeš do cukrárny, Kris?“ zeptala se. „Já mám strašnou chuť na obrovský ovocný pohár.“

Kristýna Hornungová vzdechla. „Copak mě musíš pořád takhle svádět, Barboro? Ty si takové lahůdky můžeš dovolit, já ne.“

„No tedy dovol, abych se zasmála!“ Barbora Waldnerová si přehodila dlouhé blond vlasy dozadu. „To je snad vtip! Odkdy musíš dbát na figuru?“

„Od té doby, co jsme se na Robertových narozeninách přejedli zákusků, mám o kilo víc a nemůžu se ho zbavit,“ vysvětlila Kristýna. „Celé kilo, no to je hrůza!“ přeháněla Barbora. „Ale jestli opravdu myslíš, že bys měla začít s dietou, tak si dáš sklenici minerálky a já si zatím pochutnám na zmrzlinovém poháru. Hlavně, že mi budeš dělat společnost.“

„Když to musí být,“ povzdechla si Kristýna.

Blízká cukrárna byla oblíbeným místem setkání studentů. I toho dne tu bylo zase k prasknutí plno a Barbora s Kristýnou našly místečko až u posledního malého stolku, který byl vklíněn do malého výklenku.

Kristýně bylo vhod, že sedí trochu stranou. Neměla dobrou náladu a to množství lidí jí šlo na nervy. Nejraději by se doma zavřela ve svém pokoji a byla sama se svými myšlenkami. Ale nechtěla zklamat Barboru.

Přišel číšník a přijímal objednávku.

„Dva zmrzlinové poháry s ovocem,“ řekla Barbora pohlednému mladému Italovi. „Ty největší, co máte. Nebo chceš vážně jen minerálku. Kris?“ obrátila se na přítelkyni.

Kristýna vrhla na kamarádku zničující pohled. „Ale kdepak. Byl to tvůj nápad s tou minerálkou, ne můj. Samozřejmě si vezmu to co ty.“

Číšník odešel. O chvíli později přinesl nádherné výtvory ze zmrzliny a postavil oba poháry před dívky.

„Nechte si chutnat,“ řekl a zase odešel. Dívky si pochutnávaly na zmrzlině a chvilku si povídaly. Pak se Kristýna pohroužila do zamyšleného mlčení.

„Co se děje. Kris?“ zeptala se Barbora. „Jsi zase úplně mimo. Posloucháš vůbec, co ti říkám?“

„Ech… ano. Tedy, ne,“ Kristýna se pokusila na kamarádku usmát. „Trochu jsem se teď zamyslela.“

„To jsem si všimla. Ale tvoje myšlenky zřejmě nejsou nijak veselé.“ Barbora si svůj protějšek prohlížela s pokrčeným čelem. „Jsi vůbec v posledních dnech nějaká divná. Je ti něco?“

Kristýna vzdychla. S námahou si dala lžíci plnou zmrzliny do pusy a nechala led pomalu rozpouštět.

„Myslím, že nechám studia,“ svěřila se pak přítelkyni se zachmuřeným obličejem.

Barbora se rozkuckala. „Cože?

Blázníš?“

„Ne, myslím to vážně.“ Kristýna rozmíchala zbytek poháru na kaši. „Na lékařku se nehodím, to mi bylo vlastně od začátku jasné.“

„Ale proč ses potom rozhodla právě pro tohle studium?“ divila se Barbora.

Kristýna hořce zkřivila ústa. „K tomu jsem se nerozhodla já, ale naši. Poté co se bratr smrtelně zranil, a nemůže tudíž splnit jejich očekávání, mám to být já. Otec si představuje, že po něm jednou převezmu jeho praxi.“

Barbora zavrtěla hlavou. „Prostě mi to nepřipadá fér, když rodiče kladou na své děti takové nároky! Samozřejmě, že i naši ode mne čekají, že budu dělat něco lepšího než sedět za pokladnou v samoobsluze nebo dělat ostatním trvalou. Dobré vzdělání a povolání, které člověka baví, je velice důležité. Ale v prvé řadě by se přitom měl brát ohled na zájmy a sklony každého jednotlivého člověka. Mohla jsem se stát třeba učitelkou nebo novinářkou. Ale láska k lékařskému povolání je u nás v rodině.“

„U vás je to také něco jiného. Máš prostě super rodiče, Barboro. Ale naši…“ Kristýna si z čela odhrnula tmavé, nakrátko střižené vlasy.

„Někdy si myslím, že otec se nestal gynekologem proto, že by ho to bavilo, ale jenom proto, že ho lákala možnost hodně si vydělat. A samozřejmě i společenské postavení.“

„Takových doktorů je spousta,“ namítla Barbora. „Ctižádostivých a posedlých po penězích, ale bez jakékoliv stopy lidskosti. Jeden takový byl i u nás na klinice. Absolutně chladný typ. Pro něj byli pacienti jenom více či méně zajímavé případy. Táta ho naštěstí zase propustil.“

„Obávám se, že můj otec k téhle skupině taky patří. A matka rovněž. Peníze a postavení jsou pro ně vším, co má pro ně hodnotu.“

Kristýna musela polknout. „Myslím, že když zemřel Florián, byli smutní jenom proto, že v rodině nezbyl už žádný mužský potomek.“

Barbora zahlédla v Kristýniných očích slzy a stiskla jí ruku. Věděla, jak moc Kristýna bratra milovala a jak ji jeho tragická smrt sebrala. Trvalo dlouho, než se z toho jakž takž vzpamatovala. „Určitě ho nemilovali jako syna, ale jako následníka,“ odpověděla Barbora.

Kristýna si otřela slzy z očí. „Každopádně je budu muset zklamat. Nemá smysl, abych ve studiu dál pokračovala. Pro tohle povolání se nehodím. Když pomyslím na to, jak mi bylo včera na pitevně zase zle…“ Při vzpomínce na to se jí pořádně zvedl žaludek.

Barbora se soucitně zadívala na přítelkyni. „Když teďka skončíš se studiem, je to ale spousta ztraceného času. A potom ty problémy s rodiči, které budeš mít… Ale když je to pro tebe opravdu tak hrozné, je samozřejmě líp, když toho necháš. Máš už na mysli něco určitého, co bys dělala potom?“

„Moc ráda pomáhám nemocným lidem a z lékařské oblasti se taky ráda leccos dozvím,“ odpověděla Kristýna. „Přemýšlela jsem, jestli bych se prostě neměla stát zdravotní sestrou.“

„Zdravotní sestrou?“ opakovala Barbora překvapeně. Kristýna se mdle pousmála. „Vím, že to ve srovnání s váženým povoláním lékařky zní skromně. Ale to bych opravdu chtěla dělat. Už jsem uvažovala i o tom, jestli bych mohla přestoupit na nějaké jiné studium. Ale nic mě v podstatě neláká a žádné zvláštní nadání taky nemám.“

„Zdravotní sestra…“ opakovala Barbora. „Ale když myslíš, že tě to bude bavit a že tak náročné povolání zvládneš, proč ne?“

„Problém jsou jenom naši,“ namítla Kristýna s povzdechem. „Porazí je to, až se o mých plánech dozvědí. Už slyším, jak otec zuří a matka běsní, že něco takového vůbec nepřipadá v úvahu.“

„Neposlouchej je, Kristýno, ale udělej to, co je pro tebe správné,“ poradila přítelkyni Barbora.

„Bohužel to není tak jednoduché. Když neudělám to, co ode mě naši očekávají, jednoduše mi přestanou dávat měsíční kapesné. Mají tak v ruce prostředek, jak na mě zatlačit.“

„Hm, to je ovšem těžké.“ Barbora si podepřela bradu rukou. Zamyslela se a pak dostala nápad.

„Ty, já nejprve promluvím s našima, ano? Možná, že budeš moct začít u otce na klinice jako zdravotnická praktikantka a mohla bys dostat pokoj ve svobodárně.“

Kristýna zvedla překvapeně hlavu. „Člověče, Barboro, to by bylo bezva! Trochu peněz mám, abych to v nejhorším případě nějak přečkala. A potom bych taky vydělávala, i když určitě ne moc. Ale byla bych nezávislá na rodičích, kdyby mi opravdu přestali dávat peníze.“

„Promluvím s našima ještě dnes večer,“ slíbila Barbora. „Možná ti už zítra povím, jestli to půjde.“

Kristýna se na kamarádku vděčně usmála. „To by bylo príma. Díky, Barboro.“

„Jenom mě právě tak napadlo, co řekne Arne,“ namítla Barbora. „Tvými novými plány bude zřejmě nadšen zrovna tak málo jako vaši.“ Arne Sievers byl Kristýnin přítel. Studuje práva a určitě to jednou dotáhne na úspěšného advokáta. Je velmi cílevědomý a ctižádostivý. Jeho rodiče se přátelí s Kristýninými a v podstatě jsou všichni stejní. Lidé, jimž byl úspěch a peníze nade vše. Kristýna se svým idealismem a citlivostí do tohoto prostředí prostě nezapadala. „Arne mě pochopí,“ řekla Kristýna. „Vždyť mě miluje.“

O tom nebyla Barbora tak přesvědčena. Neměla Arneho Sieverse ráda. Byl na její vkus trochu moc samolibý a posedlý po kariéře.

A zřejmě ani nedovedl být věrný. Zdálo se, že mu Kristýnina láska nestačí. Pořád kolem sebe potřeboval další děvčata, která by ho obdivovala.

„Už jsi s ním o tom mluvila?“ zeptala se Barbora.

„Ještě ne. A zatím o tom neřeknu nikomu. Ani Arnemu, ani našim. Teprve až by to klaplo s mým přijetím za praktikantku, postavím je před hotovou věc.“

Obě dívky si o tom ještě chvíli povídaly. Pak zaplatily a odešly. Barbora jela na Waldnerovu kliniku, kde bydlela s rodiči a patnáctiletým bratrem Kájou v elegantním bytě v sedmém patře hlavní budovy kliniky. Kristýna odjela do Pullachu do neméně elegantní vily svých rodičů, kde byly také v přízemí ordinační prostory jejího otce.

***

Stefan Frank pomáhal sestře Martě do kabátu. Ta dobrá duše tu zase zcela samozřejmě zůstala přesčas a pak je ještě zdržel jeden akutní případ.

„Díky, že jste tu zůstala tak dlouho, Marto,“ řekl s úsměvem. „Kdybych vás neměl, byl bych nahraný.“

„Ale, nemluvte tak!“ bránila se sestra Marta skromně, ačkoliv taková slova samozřejmě neslyšela nerada. „Vy byste to zvládl i sám, pane doktore.“

„O tom pochybuji, sestro Marto. Stefan se ušklíbl. „Tady ty věci v ordinaci možná. Ale s panem Starckem bych si sám určitě neporadil.“ Sestra Marta se uchechtla. „Tomu musíte nejprve říct, aby pár kilo shodil. Takhle těžcí pacienti, to je úplná pohroma!“

Hans Starcke, soused, se škaredě pořezal kotoučovou pilou na předloktí. Zazvonil u dveří lékařova domu s rukou zabalenou do šátku, který byl celý nasáklý krví. Když mu sestra Marta otevřela, padl jí v bezvědomí do náručí. Stefan zasáhl právě včas, aby Marta s panem Starckem, který vážil půldruhého metráku, nespadla na zem.

Doktor Frank a jeho věrná pomocnice dopravili společnými silami pacienta na lůžko v ordinaci. Stefan ránu vyčistil, převázal a injekcí řemeslníka zase postavil na nohy. Potom jej odvezl domů. Než se vrátil do ordinace, sestra Marta už odstranila všechny krvavé skvrny.

„Nejenom to, ta jeho nadváha škodí i zdraví,“ odpověděl Stefan na její poznámku. „A až bude nemocný, mohou nastat u některých vyšetřovacích metod pěkné problémy. U lidí s nadváhou, kteří mají orgány obalené v silné tukové vrstvě, lze například dosáhnout jen velice nepřesných výsledků při rentgenu nebo ultrazvukovém vyšetření.“

„Ach!“ Sestra Marta si kradmo přejela po své zakulacené postavě. Stefan, který gesto zahlédl, se musel pousmát.

„Nechtěl jsem vám nahnat strach, Marto. Myslím, že u vás toto nebezpečí není tak veliké.“

Sestra Marta se zatvářila kysele. „No, to jste mě uklidnil, šéfe. Ale stejně jsem pochopila, kam míříte. Shodit pár kilo by nebylo na škodu, že?“

Stefan se uchechtl. „Nepopírám, sestro Marto. Mít tak o pět kilo míň, vypadala byste rozhodně dobře.“

„Pět kilo!“ sestra Marta zůstala stát s otevřenou pusou. „Poslyšte, to bych byla jen kost a kůže! A co byste si počal s asistentkou, kterou odfoukne větříček? Myslíte, že kdybych měla o pět kilo míň, měla bych tu páru, abych vám mohla pomoct se Starckem?“

Stefanův úsměv se ještě více rozšířil.

„Určitě, Marto. Jde o svaly, ne o tuk.“

„Hm. To je jasné, šéfe.“ A i sestra Marta stáhla rty do úsměvu. „Takže míň tuku a víc svalů. To bych se mohla zapsat natrvalo do nějaké posilovny, co říkáte? To teď mezi ženami letí.“

Stefan se ušklíbl. „Proboha, jen to ne! Ženy s vypracovanými svaly mi připadají prostě příšerné!“

Sestra Marta ho pohladila po rameni. „Nebojte se, šéfe. To vám neudělám. Ale s tím hubnutím máte asi pravdu. Budu se muset do toho dát. Kvůli zdraví.“

„Udělejte to, sestro Marto.“ Stefan na ni mile kývnul. „Přeju vám hezký večer.“

„Díky, vám taky, pane doktore! A ne abyste ho strávil návštěvami pacientů.“

„No, jednu přece jen absolvovat musím. A chtěl jsem zajít také za paní Diebischovou na Waldnerově klinice. No a potom si ještě vyjedu nahoru k Waldnerovým na drink.“

„To už zní líp než návštěvy u pacientů. Hezky se bavte.“ Sestra Marta zvedla na pozdrav ruku a opustila dům. Stefan Frank si vysvlékl bílý plášť a pověsil ho na věšák. Pak odešel nahoru do svého bytu, kde už na něj čekala s jídlem paní Quandtová.

„Dobře, že jsem dneska uvařila guláš, který se dá snadno udržet teplý. Kdybych místo něho smažila játra, jak jsem původně plánovala, byla by už tvrdá a hořká a bramborová kaše by vystydla a rozbředla!“

„Ach, vy to vždycky tak drasticky vylíčíte, paní Quandtová!“ opáčil Stefan se smíchem. „Ale mám teď stejně větší chuť na guláš než na játra. Dejte to rychle sem, chci potom ještě zajet za jedním pacientem a pak na Waldnerovu kliniku.“

Table of Contents

Úvod

Povídka