DR. FRANK V NESNÁZÍCH (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Přeložila Dagmar Dvořáková

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5994-6

Dr. Frank a jeho nejtěžší bitva se svědomím

Richard se procházel po rozlehlém okolí vily jižně od Mnichova a rozhlížel se. Cítil se zvláštně, měl smíšené pocity. Na jedné straně se cítil cize, na druhé straně jako by znovu poznával to, co už kdysi viděl.

Od Richardova návratu do Německa uplynul sotva týden. Za pozvání do rodiny Arbeckových vděčil náhodě. Stefan Arbeck mu byl kdysi dávno představen ve Státech. Protože byli krajané, setkávali se častěji, i když jen z tohoto důvodu.

Nyní, téměř bezprostředně po jeho návratu, mu v hale hotelu Bavorský dvůr vběhl mladý Arbeck přímo do náruče.

„Pane doktore, proč tak vážně?“ otázala se s úsměvem paní Arbecková, Stefanova matka. Byla to příjemná, poměrně mladě vypadající žena, která mohla mít na první pohled kolem padesátky. Trochu sice vyšla z formy, ale přesto dokázala nést přebytečné kilogramy s půvabem a grácií.

Richard se usmál. Vůbec neměl v úmyslu vysvětlovat těmto skoropřátelům, co se mu právě honí hlavou a co zaměstnává jeho mysl. Ostatně nechtěl na to ani myslet. Víkend tady na venkově mu měl přinést trochu rozptýlení a odpočinku.

„Ještě nejsem tak úplně tady, milostivá paní. Obávám se, že budu mít s aklimatizací ještě nějaké problémy.“

„To chápu. Jak mi Stan prozradil, žil jste mnoho let ve Státech.“

„Ano, zcela správně.“

„A mezitím jste v Německu nikdy nebyl, ani o dovolené?“

Richard zavrtěl hlavou.

„Ne, na to jsem neměl čas.“

„Rozumím. Pracoval jste na nějakém důležitém projektu, jak jsem slyšela.“

„To ano… Ale byl jsem jen nepatrná částečka mohutné mašinérie.“

„Nebuďte příliš skromný.“

Mladá žena, která byla právě u Arbeckových na návštěvě, již nějakou dobu Richarda pozorovala. Činila to však tak decentně, že mu to nebylo nápadné. „Co kdybychom si dali skleničku bílého vína, Antonie? Chladného a suchého. To by bylo přesně to pravé za tohoto počasí.“

Otočila se a usmála se na Stefana Arbecka.

„Máš pravdu. Myslím, že doušek bílého je přesně to, co teď potřebuji.“

Zcela mimochodem podotkl benjamínek domu (byl ostatně o tři roky mladší než Antonie): „Zajímavý muž, tenhle doktor Anders. Velmi zajímavý.“

Takže zpozoroval, o koho se zajímala. Antonie to nesla s klidem. Znala Stefana a věděla, že nepomlouvá.

„Někdo vyprávěl, že během posledních let žil v Americe.“

„To sedí. Tam jsme se také poznali. V New Yorku. Ale pracoval v Kalifornii. V jednom velmi známém institutu nedaleko San Franciska.“

Antonie vyslechla vše, co Stefan Arbeck dokázal o víkendovém hostu říci. Stefan měl dokonce pocit, jako by informace přímo hltala.

„Ostatně vypadá, že je tady sám,“ poznamenal Stefan konečně. „Každopádně když jsem ho pozval, řekl rovnou a bez nějakého otálení, že přijede sám.“

O hodinu později přijeli poslední hosté. Téměř všichni se znali navzájem. Richard byl jediný host, který byl až do dnešního dne známý z celé společnosti jen synovi. Samozřejmě byl všem představen. Ale mnohá jména si ani nezapamatoval. Bylo to nepochybně v tom, že jeho schopnost pamatovat si jména nebyla očividně nijaká silná. Ostatně se sotva stačil soustředit.

Byla to snad chyba, že přijal tohle pozvání? Má si sbalit kufr a zmizet?

Náhle stála proti němu Antonie Krönnerová. Její jméno si zapamatoval. Vyzařovala něco hrozně silného; nikdy předtím se Richard s něčím takovým ještě nesetkal. A její úsměv…

Opětoval jej, i když jen náznakem. Antonie vycítila, že má starosti. Jak ráda by o tom věděla více! Ale vždyť se vlastně sotva znají. Prakticky byli vzájemně jen přáteli.

Stav, který chtěla ukončit tak rychle, jak by to jen bylo možné. Ptala se, jak se to vlastně stalo, jak se vlastně zamilovala do toho muže, o kterém nevěděla téměř nic. Až do dnešního dne pokládala něco takového za věc zcela nemožnou. Ale to, co ji zcela a úplně prostoupilo tak, že jen s největším úsilím se snažila vypadat navenek klidně a vyrovnaně, mohla být jen láska, nic jiného.

Pohlédli na sebe. Je lehké to vyslovit nebo napsat. Ale jaký pohled to byl! Netrval déle než tři čtyři sekundy. Dobrá, snad dokonce i pět. Nebo šest. Ale co znamená šest sekund v denním životě člověka?

Takový pohled, snad tři až šest sekund dlouhý, vysílá vzájemně množství zpráv a přiznání. O tomhle by se dala napsat kniha.

Ovšem tento tok informací, pokud můžeme toto prozaické označení použít v dané souvislosti, byl relativně jednostranný. Byla to Antonie, která vysílala poselství, a Richard byl příjemcem.

Už se snad mohl trochu přesněji vyjádřit, jak se mu jevím, napadlo Antonii. Možná vůbec nejsem jeho typ.

Ale toto domnění vzápětí zavrhla.

U tabule, u které se sešla celá společnost k slavnostní večeři, seděli Antonie a Richard vedle sebe. O to se postaral Stefan Arbeck.

Rozhovor, který se brzy rozproudil, se nejdříve točil kolem všeobecných témat. Také sousedé zleva, zprava a naproti sedící se jej účastnili. Ale Antonie nebrala do úvahy vlastně nikoho jiného než Richarda.

„Zůstanete teď v Německu, pane doktore?“

Snaha zahájit rozhovor jej zjevně rušila. Začali si brzy říkat křestními jmény, ale stále si ještě vykali. Způsob, jakým Antonie vyslovovala jeho jméno, bylo jako přiznání, jako vyznání lásky.

Ale Richard se tvářil, jako by nic nepozoroval. Možná byl v této věci tak těžkopádný, jak muži umějí být.

Později se začalo tančit. Antonie čekala, až ji Richard vyzve k tanci, ten se však se skleničkou v ruce stáhl na okraj dění.

Není přece tak plachý, nebo ano? přemýšlela Antonie. Došla k názoru, že jeho chování nemá s plachostí nic společného. Je vůbec myslitelné, že by nechtěl tančit? Ve svém věku? I tohle Antonie s určitostí vyloučila.

Co jiného mohlo být ještě důvodem jeho zdrženlivosti?

Nic z toho, co ji v této souvislosti napadalo, se jí nelíbilo.

Ona sama byla veskrze aktivní člověk, a v tomto případě se bez velkého váhání rozhodla, že se ujme iniciativy, neboť Richard se viditelně k ničemu takovému neměl.

Upila doušek šampaňského, postavila skleničku a přistoupila k Richardovi. Už zdálky ji viděl přicházet, takže se netvářil nijak překvapeně. Úsměv, který se mu usadil v koutcích rtů, byl trochu ironický. Tato nevyslovená ironie byla však velmi decentní a pro všechny, s výjimkou Antonie, nepostřehnutelná.

Antonie se tím však nedala ovlivnit. „Ráda bych si s vámi zatančila, Richarde.“ Stála přímo před ním. Velmi vzpřímená, s rameny lehce zataženými vzad, s plnou hrudí, jež vyzývavě vystupovala vpřed.

Téměř celou sekundu se ani nepohnul. Potom se lehce uklonil, nabídl jí rámě a vedl ji k tanečnímu parketu.

***

Doktor Richard Anders se po svém návratu z USA ubytoval v hotelu Bavorský dvůr. Měl v úmyslu najít si malý, zařízený byt se vším komfortem a pokud možno i s obsluhou. Tam ve Státech něco takového nebyl problém, ale tady si brzy uvědomil, že to nebude tak jednoduché. Příležitostí tohoto druhu bylo málo a poptávka příliš vysoká.

Tak se stalo, že ještě po čtrnácti dnech bydlel v luxusním hotelu. Líbilo se mu tam, ale byl si vědom toho, že na stálé bydlení je to přece jen trochu drahé.

Richard několikrát přeplaval plavecký bazén, schovaný za střešní terasou hotelu. Potom si přehodil přes plavky bílý hotelový koupací plášť a vracel se zpět ke svému pokoji ve čtvrtém patře.

Zazvonil telefon – a najednou ucítil, jak mu začalo silně bušit srdce.

A nejen to. Ze všech pórů mu vytryskl pot a ruka, kterou sahal po telefonním sluchátku, se mu znatelně třásla.

„Anders,“ ohlásil se rychle a z jeho hlasu bylo znát, jak moc se snaží ovládnout.

„Haló,“ ozval se ženský hlas na druhém konci telefonní linky. „To jsem já.“

Chvilku mlčel, potom si odkašlal.

„Zdravím vás,“ ozval se do telefonu a hned se zeptal: „Jak se vám daří, Antonie?“

„Docela dobře. Ale vedlo by se mi podstatně lépe, kdybyste se nedělal tak vzácným. Proč se smějete?“ Teprve v okamžiku, kdy mu kladla tuto otázku, si uvědomila, že jeho smích zní poněkud rezervovaně. A že se z něj ozývají i nějaké pochybnosti.

„Promiňte.“

Co? Co mu mám promíjet? ptala se Antonie sama sebe. Ten smích? Už o tom dál nepřemýšlela a místo toho řekla: „Pokud vás ruším nebo obtěžuji, Richarde, dejte mi to na vědomí. Nechci se vnucovat.“

„Ne, nerušíte.“ Uvědomoval si, že nelže, ale že to současně není pravda. Zvláštní situace. Richard potlačil povzdech. Tahle situace byla složitější, než by se dalo popsat slovy.

Antonie se zeptala, kdy, kde a zda vůbec by se mohli vidět. Richard se přistihl při tom, že se sám pro sebe snaží najít nějakou výmluvu. Zcela nepochybně by nakonec nějakou našel. Ale najednou si s překvapením uvědomil, že si přeje znovu se setkat s tou ženou.

Přes všechno, ať se děje, co chce, pomyslel si.

Domluvili se, že se setkají vpodvečer. Antonie prohlásila, že pro něj přijede do hotelu.

„I tak mám nějakou práci ve městě.“

Richard souhlasil. Teprve když položil telefonní sluchátko a uvažoval o celé věci, uvědomil si, že ani neví, kde Antonie bydlí. Mohl se sice podívat do telefonního seznamu, ale neudělal to, nepovažoval to za tak důležité. Dozví se to přece později i tak.

Ale najednou ho napadlo jiné číslo. Podlesí patří do okresu Mnichov. Richardovy prsty prolistovávaly seznam. Mumlal si přitom: „Frank Otmar, Franková Rosalie, Frank…“ A tady bylo i hledané jméno: „Frank, Dr. Stefan, Zahradní ulice číslo dvacet šest, Polesí.“

Když však vytočil získané číslo téměř do poloviny, náhle položil telefonní sluchátko zpět na vidlici.

„Zítra,“ pokračoval v samomluvě, „zavolám mu zítra. Docela určitě.“ A aby nemusel číslo znovu hledat, zapsal si číslo lékaře z Polesí na papírek.

Livrejovaný portýr, který stál před hlavním vchodem do hotelu Bavorský dvůr, úslužně spěchal k nízkému otevřenému vozu, který přijel kolem třetí hodiny. Přiložil dva prsty ke štítku čepice a ohnul se v bocích: „Milostivá paní…“

Znali ji tady. Antonie se na pilného zaměstnance hotelu usmála a vysvětlila, že se nezdrží dlouho.

„Kdyby můj vůz překážel, dejte ho zavézt do garáže, prosím.“

„Nemyslím, že to bude nutné, milostivá paní. Ale nespustím jej ani na vteřinu z očí.“

Antonie vešla do haly. Chtěla zatelefonovat do Richardova pokoje a ohlásit mu svůj příjezd, ale najednou se k ní blížil. Podívali se na sebe – a Antonie věděla, že se nemýlila. Najednou zmizely všechny pochybnosti. Richard opětoval její city, ačkoliv si to až dosud odmítal přiznat.

„Pojedeme mým vozem,“ prohlásila Antonie, když vyšli společně z hotelu, a ukázala na kabriolet.

Richard se omezil jen na souhlasné přikývnutí. Neměl ještě svůj vlastní vůz. Pokud potřeboval, nechal si od vrátného obstarat vůz z půjčovny.

Antonie jela dobře a zkušeně. Řídila silný sportovní vůz hektickým provozem vnitřního města a občasným vyrušením se nedala vůbec vyvést z míry.

Richard se pohodlně opřel. Působil napjatým dojmem. Antonie cítila jeho pohled, který se stále stáčel na její profil.

„Jaký je důvod vaší mlčenlivosti, Richarde?“ zeptala se a na okamžik hledala jeho pohled; více jí městský provoz nedovolil.

„Nepatřím k výřečným typům.“

„Ne, to určitě ne. Ale tak mi to připadá, jako byste byl momentálně mlčenlivější, než odpovídá vaší povaze.“

„Možná,“ potvrdil stroze.

„A nechcete mi o tom něco bližšího říci?“

Nejdříve nedostala žádnou odpověď a už už začínala litovat toho, že otázku položila tak přímo a tvrdě. Koutkem oka pozorovala, jak se Richard kouše do rtu.

„Nemá to s vámi nic společného, Antonie. Ještě nejsem dlouho zpátky, jak víte. Existují určité problémy související se zabydlením se.“ Ještě v průběhu toho, kdy tohle Antonii říkal, ptal se Richard sám sebe, proč jí vlastně lže. Čeho tím dosáhne? Co tím získá? Co tím ovlivní?

Na druhé straně: pravdu jí také říci nemůže, neboť ani on ji ještě nezná celou.

„Ráda vám pomohu znovu se zabydlet, Richarde,“ vysvětlovala. Její teplý hlas, její úsměv a rychlé kradmé pohledy, kterými ho pozorovala, prozrazovaly mnoho, velmi mnoho. Byla to zamilovaná žena a otevřeně se přiznávala ke své lásce, i když to s sebou přinášelo velké riziko. Totiž riziko, že bude přece jen ještě odmrštěna.

Od víkendu stráveného u Arbecků si byla chvílemi téměř jistá tím, že tahle láska nepadla na neúrodnou půdu. Ale potom opět přišly pochybnosti a ona se tázala sama sebe, zda Richard nakonec není prostě jen natolik zdvořilý, aby jí zcela jasně a zřetelně neřekl, že ji nemiluje a milovat nebude.

„Kam jedeme?“ zeptal se Richard nyní.

„Ven za město.“

„To už mi bylo jasné…“

„Copak ke mně nemáte vůbec žádnou důvěru?“ zeptala se Antonie žertovným tónem. „Bojíte se, že vás unesu?“

Richard přešel na její tón, co jiného mu ostatně zbývalo? Přejeli hranici města Mnichova a pokračovali po úzké silničce plné zatáček mezi loukami, lesy a poli.

Antonie hlásila jméno obce, kterou projížděli. Pokračovala dále: „Tady blízko je malé jezero. Mám tam malou chatičku. Snad ani není jiné místo na světě, kde bych byla raději.“ Porozuměl tomu, co to znamená, když ho tam vezme? Byla si tím jistá. Richard Anders nepatřil k mužům, kterým se něco takového musí vysvětlovat.

Proč se do něčeho takového vůbec nechávám zatahovat? ptal se Richard sám sebe. Proč jsem to nechal dojít tak daleko? Měl bych hrát o čas. Teď už je moc pozdě. Nemožná situace, do které jsem se dostal bez vlastního přičinění.

Ale snad už zítra či pozítří bude osvobozen od napětí. Potom, až se zbaví všech starostí…

Hleděl do budoucnosti, viděl Antonii a sebe spolu, vedle sebe. Budou se držet za ruce jako zamilované děti. Úsměv přelétl jeho tváří. Takový obraz se mu líbil.

Nuže dobře, pomyslel si, tvařme se tedy, jako by už starosti nebyly. Trochu optimismu nemůže nikdy škodit, staroušku. Tak špatně na tom přece ještě nejsi, máš šanci aspoň z padesáti procent, možná máš k dobru i trochu více.

Docela se mu líbilo, hrát si na tohle „jako kdyby“. Samotného ho to překvapilo. Změna, která v něm nastala, byla zřetelná a hmatatelná. Když zastavili před hustým mladým smrčím, které oddělovalo chalupu od okolního světa, oči mu zářily. Rozhlédl se kolem sebe a zjistil, že se nachází na božském kousku země.

„Pojďte přece dál,“ řekla Antonie šťastně. „Hned uvidíte, o co všechno byste byl přišel, kdybyste mi byl dal košem.“

***

„Ordinace dr. Franka,“ řekl ženský hlas.

Volající naslouchal trochu podrážděně; s nepatrným zpožděním si uvědomil, co ho tak podráždilo: to, že tady, uprostřed Bavorska, narazil na čistě znějící berlínský dialekt.

„Anders,“ představil se. „Richard Anders. Rád bych mluvil se svým přítelem Stefanem Frankem.“

Sestra Marta, která pracovala v ordinaci doktora Franka, za celou dobu svého působení v ordinaci na Zahradní ulici neslyšela nic o žádném Richardu Andersovi. A dost často se stávalo, že se zcela neznámí lidé vydávali za přátele šéfa ordinace, aby byli přijati co možná nejrychleji a v nejnevhodnější dobu.

„Moment, pane Andersi,“ ozvala se trochu korpulentní sestřička. „Musím se podívat, jestli tu pan doktor vůbec je.“

Byl. Právě se rozloučil s nějakou pacientkou a sestra Marie Luisa se právě chystala poslat do ordinace další.

„Znáte nějakého pana Anderse, pane doktore?“

Frank musel chvíli přemýšlet. Hned si na Richarda nevzpomněl, vždyť byl tak dlouho pryč. Velmi dlouho. Jako děti však společně znepokojovali celou čtvrt.

„Richarda Anderse,“ upřesnila sestra.

„Richard má být tady?“ zeptal se nevěřícně lékař.

„U telefonu.“

„Dejte mi sem ten hovor!“ A o sekundu později: „Richarde? Jsi to opravdu ty?“

„Člověče, Stefane!“ Hlas zněl trochu nejistě. „Jak je to vlastně dlouho? Tvůj hlas se tak strašně změnil!“

„Tvůj také.“ Frank s úsměvem pokračoval dále. „Vyrostli jsme, oba dva.“

„Je to opravdu tak, nemůžeme si nic nalhávat.“

„Kde jsi?“

„V Mnichově. Teď zrovna bydlím v hotelu a…“

„Kdy se uvidíme?“

„Nu, máš-li čas…“

„Hned dnes večer,“ rozhodl Frank. Telefon přítele z dětských let ho nesmírně potěšil. Ale ještě více se těšil na neočekávané setkání.

„Domluveno!“ odpověděl Richard ihned. Současně se však tázal sám sebe, zda Stefan postřehl ulehčení, které pocítil a které zřejmě zaznívalo i v jeho hlase.

Dohodli se na schůzku v sedm večer v doktorově domě. Protože doktor Frank, který jinak vařil rád a velmi dobře, neměl čas obstarat tyhle záležitosti, objednal večeři u paní Quandtové, své hospodyně.

Péče o jeho pacienty ho v ten den plně zaměstnávala, ale mezitím jeho myšlenky utíkaly zpět k Richardovi. Vybavovalo se mu tolik vzpomínek!

Richard mezitím trávil den tím, že pronajatým vozem projížděl bezcílně sem a tam Mnichovem a jeho krásným okolím. Poté, co se dohodl na schůzce s doktorem Frankem, hovořil telefonicky se zámořím, ale ničeho nedosáhl. Byl velmi neklidný a doufal, že díky projížďce a zážitkům, které mu nabízela, se trochu uklidní.

Přesně v dohodnutý čas dojel do Zahradní ulice v Polesí. Najít příslušnou adresu nebylo nijak těžké. Richard měl cestou štěstí, zeptal se na cestu nějaké kolemjdoucí, a ta mu přesně popsala cestu k doktorovu domu.

Domovní dveře se rozletěly, sotva vystoupil z auta. Přátelé si šli vstříc. Ve vzduchu viselo napětí. Každý z nich hledal v obličeji toho druhého rysy dítěte, rysy dospívajícího…

Potom stáli proti sobě a cítili rozpaky, dané všemi těmi roky, co se neviděli a co o sobě neměli žádné zprávy, rozpaky, které však rychle zmizely.

„Richarde!“

„Stefane!“

Vzájemně se objali a smáli se a mluvili jeden přes druhého.

„Pojďme přece dovnitř,“ zvolal konečně doktor.

„Jistě. Ostatně: vůbec ses nezměnil. Myslím, že je v tobě ukrytý stále ten starý Stefan, je to úplně zřetelně vidět.“

Doktor Frank se právě chystal říci něco podobného. V okamžiku sklouzli do debaty o starých časech, kdy oni sami – a ještě pár jiných, kteří patřili k jejich partě – sdíleli všechno společně, společně se dělili a společně podnikali všechno možné. Hovořili i o dlouhých dnech strávených na koupališti na pláži…

„Jsou ještě vlastně taková léta? Vůbec ne!“

… a o večerních tajných srazech, na které se museli bez vědomí rodičů proplížit z domu.

Seděli už hodnou chvíli dole ve velkém obýváku Frankova bytu, ponořeni ve vzpomínkách, když se Richard začal rozhlížet kolem sebe.

„Takže tady žiješ. Usadil ses – a neoženil? Nebo už máš tohle všechno za sebou?“

„Mám to pořád ještě před sebou.“ Bylo více než jasné, že doktor Frank otázku bývalého, existujícího nebo budoucího svazku považuje za zodpovězenou.

Richard potřásl hlavou.

„Byl jsem vždycky příliš nestálý na to, abych udržoval nějaké pevné svazky. A taky jsem nikdy nenarazil na tu pravou.“

„Taková formulace dává tušit, že se to mezičasem změnilo,“ uvědomil si Stefan Frank.

Richard dlouho seděl mlčky. Tak dlouho, že už to skoro vypadalo, jako by se hovoru na tohle téma vůbec nechtěl účastnit. Potom však náhle řekl úsečně a věcně: „Ano, existovala mezitím i žena, která by mne mohla upoutat nadlouho.“ V myšlenkách pak pokračoval: předpokládejme, že ta druhá věc dopadne dobře. Už dlouho si byl téměř jistý. Čím déle to trvalo, tím nepatrnější vypadalo nebezpečí.

Frank na něj zkoumavě pohlédl: rád by slyšel více o ženě, které se podařilo okouzlit jeho přítele.

Richard se usmál a prozradil: „Bydlí vlastně nedaleko odsud. Jel jsem před chvílí kolem jejího domu.“ Mnoho tam ovšem k vidění nebylo, protože skutečnost byla skryta za vysokou zdí.

„V Polesí?“

„Myslím, že ta ulice patří ještě k Mnichovu. Je to blízko filmových studií. Jmenuje se Krönnerová.“ Richard přirozeně nepočítal s tím, že by ji Stefan mohl znát. „Antonie Krönnerová.“

„Antonie Krönnerová?“ Doktor Frank opakoval s nevěřícným podtónem jméno. „A bydlí v Geiselgasteigské ulici?“

„Není to snad nakonec tvoje pacientka?“ Ve snaze přispět k objasnění věci zopakoval Richard jméno ulice i číslo domu. „Má kolem dvaceti let, ale vypadá mladší.“

Teď už nebylo žádných pochybností, doktor Frank tuhle Antonii Krönnerovou určitě znal.

„To jsou ale náhody,“ podotkl Richard.

„Opravdu.“

„Máš něco na srdci, staroušku, vidím to na tobě. Ven s tím!“

„Mám vlastně jen jednu otázku. Bude se paní Krönnerová rozvádět?“

„Jak prosím?“ Richard spadl se svých oblaků na zem. „Snad tím nechceš naznačit, že je vdaná?“ Nic jiného však Frankův výraz nepřipouštěl. Tak rychle to však Richard nemínil přijmout.

„Ta Antonie Krönnerová, kterou znám já, ovšem vdaná je.“

„Je asi střední postavy, štíhlá, s plným poprsím. Je to blondýnka s šedomodrýma očima a obličejem Boticelliho anděla…“

„Výjimečně krásná žena.“ Doktor Frank souhlasně přikývl. Měl-li vůbec ještě nějaké pochybnosti, zcela je rozptýlil Frankův popis.

Jeho přítel chvíli vůbec nic neřekl. Mlčel. Musel ten šok nejprve strávit. Pak se krátce a suše usmál: „Tak tohle se může stát jenom mně. Víš, že jsem se vlastně nechal polapit? Antonie se mi vyloženě vtírala. Vím, zní to hrozně arogantně, ale je to opravdu tak. Nebyl jsem prostě v náladě na…“ Zmlkl, nejistý a zraněný. V jeho obličeji se dalo jasně číst.

„Bylo by ti milejší, kdybych ti to neřekl?“

„Nesmysl! Jsem rád…“ Změněným, přemýšlivým hlasem Richard pokračoval: „Jen se tak ptám sám sebe, proč mi Antonie zamlčela, že je vdaná.“ Podíval se tázavě na doktora Franka, jako kdyby ten mohl tuhle hádanku vyřešit.

„To se mne ptáš mnoho,“ řekl lékař a pokrčil rameny. „Pana Krönnera neznám. Je to obchodník, pokud vím.“

„Děti?“ zajímal se Richard.

Stefan Frank zavrtěl hlavou.

Jeho přítel chvilku hleděl do prázdna. Potom se sebral, zasmál se a podotkl: „Nu dobře. To mění situaci. Tohle budu moci řešit zítra. A teď se bavme o něčem jiném.“

Podrobně vyprávěl o letech strávených v Americe; tohle téma doktora Franka moc zajímalo. V lékaři měl biolog posluchače i partnera znalého věci. Genové inženýrství, kterým se Richard Anders velmi intenzívně zabýval, hraje totiž stále větší roli i v otázkách medicíny. K téhle otázce je možné přistupovat ze všech možných úhlů, stejně nebude nikdy zcela zodpovězena.

Bylo hluboko přes půlnoc, když se oba přátelé rozloučili. Dohodli se, že se brzy zase uvidí, přesný termín že si ještě telefonicky dohodnou.

„Jsem moc zvědavý na tvou přítelkyni Solveig, Stefane,“ prohlásil ještě Richard, když už stáli před domem.

O Antonii Krönnerové se už nehovořilo.

***

Table of Contents

Úvod

Povídka